П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/1126/26	

Категорія: 113020200	Головуючий у суді І інстанції: Науменко А. В. місце ухвалення: м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І. 	
при секретарі Вишневській А. В.
за участю сторін:
представника ОСОБА_1 – адвоката Казнєвського В. О.;
представника ГУ ДМС України в Одеській області – Саркісяна А. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою адвоката Казнєвського Владислава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2026 року у справі за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою ідентифікації та примусового видворення за межі території України

в с т а н о в и В:

29 січня 2026 року представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі – ГУ ДМС України в Одеській області) звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив продовжити строк його затримання з метою ідентифікації та примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців до 05.08.2026.
В обґрунтування позову зазначено, що громадянина Таджикистану ОСОБА_1 затримано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.08.2025 (справа №522/17834/25), яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2025.
ГУ ДМС України в Одеській області неодноразово направляло листи до Надзвичайного і Поважного Посла Республіки Таджикистан в Україні та Департаменту консульської служби МЗС України, однак станом на 30.01.2026 жодної відповіді не отримано. Представник позивача стверджує, що, на даний час, неможливо забезпечити примусове видворення відповідача, у зв`язку з не отриманням паспортного документа або свідоцтва на повернення до Таджикистану, а також відсутні документи, які дозволяють перетнути державний кордон України відповідачу.
У зв`язку з цим, представник позивача просить продовжити строк затримання ОСОБА_1 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2026 року позов ГУ ДМС України в Одеській області задоволено частково.
Суд продовжив строк затримання особи, яка представляється громадянином Таджикистану ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три місяці до 04 травня 2026 року з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
Також суд відмовив у задоволенні клопотання адвоката Казнєвського В. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 про взяття його на поруки Громадською організацією «ФІКІР».
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, адвокат Казнєвський В. О., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Мотиви апеляційної скарги полягають у тому, що 06.08.2025 ОСОБА_4 особисто звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, замість реєстрації указаної заяви, працівники Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС України в Одеській області затримали ОСОБА_1 та прийняли відносно нього рішення про примусове видворення з України, яке ним оскаржено до суду та наразі триває судовий розгляд в П`ятому апеляційному адміністративному суді (справа №522/17906/25-Е).
Після цього, ГУ ДМС України в Одеській області звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про затримання громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, строком на 6 місяців до 05.02.2026 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2025 року по справі № 522/17834/25 даний позов був задоволений.
Крім того, адвокат Казнєвський В. О. указує на те, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року по справі №420/27682/25 зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті такої заяви від 06.08.2025, у порядку визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Спираючись на таке судове рішення у справі №420/27682/25 адвокат вважає протиправним і рішення про примусове видворення з України ОСОБА_1 , що свідчить про безпідставність його тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Наступним доводом апеляції є те, що позивач неодноразово звертався до дипломатичних представництв Республіки Таджикистан та Департаменту консульської служби МЗС, однак жодних відповідей не отримав. Отже, на думку адвоката, відсутність комунікації та не здійснення необхідних процедур за 6 місяців, не є виправданою метою тримання його довірителя в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
До того ж, адвокат стверджує також і про те, що ГУ ДМС України в Одеській області не надало доказів того, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, чи якимось чином буде перешкоджати виконанню цього рішення.

ГУ ДМС України в Одеській області, скориставшись правом подання відзиву на апеляцію, вважає її безпідставною та такою, що не спростовує висновків суду першої інстанції, а рішення суду таким, що прийняте з урахуванням усіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Мотиви відзиву відтворюють позицію суду першої інстанції та зводяться до того, що, на даний час, неможливо забезпечити примусове видворення відповідача, у зв`язку з тим, що не отримано паспортний документ або свідоцтво на повернення до Таджикистану, а також відсутні документи, що дозволяють перетнути державний кордон України, що в свою чергу не дає можливості виконати рішення про його примусове видворення за межі України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06 серпня 2025 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішення №5101100100000512 про примусове видворення громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 з мотивів того, що він є нелегальним мігрантом, не має дійсного паспортного документа та ухиляється від виїзду, що створює підстави для примусового видворення з метою захисту національної безпеки.
Також, 06.08.2025 ГУ ДМС України в Одеській області звернулось до Надзвичайного і Повноважного Посла Республіки Таджикистан в Україні з листом щодо документування громадянина Таджикистану ОСОБА_1 .
Аналогічні листи направлялися суб`єктом владних повноважень 27.08.2025, 17.12.2025, 05.01.2026 та 19.01.2026.
Однак, на жоден лист відповідь так і не надійшла.
Поряд з цим, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2025 року по справі № 522/17834/25 затримано громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, строком на 6 місяців до 05.02.2026 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
До того ж, 07.08.2025 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення від 06.08.2025 №5101100100000512 про його примусове видворення.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2025 року (справа №522/17906/25-Е) в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
10 квітня 2026 року ГУ ДМС України в Одеській області виконало рішення від 06.08.2025 №5101100100000512 про примусове видворення ОСОБА_1 .
Згідно з інформацією, яка міститься в інтегрованій міжвідомчій інформаційно телекомунікаційній системі щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан») громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишив територію України 10.04.2026 через КПП «Маяки – Удобне», що підтверджується відповідними поясненнями представника ГУ ДМС України в Одеській області та копією листа з системи «Аркан».
Далі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , 29 квітня 2026 року П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову по справі №522/17906/25-Е, якою рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2025 року скасував та ухвалив нове рішення, яким визнав протиправним та скасував рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 06.08.2025 №5101100100000512 про примусове видворення громадянина ОСОБА_6 .

Задовольняючи позов частково про продовження строку затримання ОСОБА_1 , з метою ідентифікації та примусового видворення за межі території України, суд першої інстанції виходив із того, що на даний час неможливо забезпечити примусове видворення відповідача, у зв`язку з тим, що до теперішнього часу інформація щодо підтвердження факту належності відповідача до громадянства Таджикистану не надходила, та він не може бути документований сертифікатом на повернення в країну походження, що в свою чергу не дає можливості виконати рішення про його примусове видворення за межі України, що за сукупності вказаних умов є підставою для задоволення позовних вимог.
Ураховуючи те, що позивач на момент розгляду справи, відповідей на свої звернення так і не отримав, а термін затримання відповідача з метою ідентифікації спливає 06.02.2026, то суд першої інстанції вважав, що наявні підстави для прийняття рішення про продовження строку затримання відповідача.
Водночас, суд першої інстанції указав, що представником позивача не доведено суду наявність обставин, які є досить значними для продовження строку затримання відповідача строком на 6 місяців.
Тому, на думку суду першої інстанції, з метою завершення процедури примусового видворення відповідача до країни громадянської належності та з метою стимулювання позивача до активних дій щодо видворення відповідача у найкоротший термін за реальної можливості встановити його особу, а не займатися формалізмом та утриманням його за рахунок державного бюджету, суд вбачав наявність законних підстав для продовження строку затримання відповідача з метою забезпечення його подальшого примусового видворення строком на три місяці.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади правового статусу іноземців та осіб без громадянства визначено в статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі – Закон №3773-VI), відповідно до якої іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Частиною третьою статті 29 Закону №3773-VI визначено, що іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію або якщо такий договір не має механізму реалізації чи не виконується.
Питання примусового видворення встановлені статтею 30 Закону №3773-VI, відповідно до абзацу 1 частини першої якої центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства встановленні статтею 289 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини першої цієї норми за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.
Строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців (частина 11 статті 289 КАС України).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що захід у вигляді затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України не застосовується автоматично, а реалізується шляхом подання позову та за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 289 КАС України, а саме:
1) обґрунтованих підстав уважати, що іноземець (стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення) ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 2) або якщо існує ризик його (її) втечі; 3) у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 5 Конвенції кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, судом апеляційної інстанції установлено, що 29 квітня 2026 року П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову по справі №522/17906/25-Е, якою визнав протиправним та скасував рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 06.08.2025 №5101100100000512 про примусове видворення громадянина Таджикистану ОСОБА_1 за межі території України.
Скасування рішення про примусове видворення громадянина ОСОБА_6 свідчить про те, що його затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, відбулося на підставі незаконного рішення про видворення.
Відповідно до абзаців першого, другого пункту 5 Розділу Х Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої Наказом МВС України від 29.02.2016 № 141, іноземці та особи без громадянства звільняються з ПТПІ його адміністрацією на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення з України, що набрало законної сили, у разі непродовження судом строку затримання чи яких до завершення граничного строку перебування в таких ПТПІ не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їх походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, у разі визнання їх в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або особами без громадянства, а також установлення статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.
Звільнення іноземців або осіб без громадянства на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або відмову в продовженні строку затримання, що набрало законної сили, здійснюється невідкладно, але не пізніше трьох годин із моменту отримання адміністрацією ПТПІ такого рішення (постанови, ухвали) та інформування заінтересованого органу.
Стаття 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» декларує обов`язковість судових рішень. Так, згідно з частиною другою цієї статті судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Колегія суддів уважає, що обставини щодо протиправності рішення про примусове видворення відповідача мають преюдиційне значення у цій справі і такі обставини свідчать на користь того, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2026 року щодо продовження строку затримання громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України не може бути визнано законним та обґрунтованим.
За правилами пункту 3 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
З урахуванням установлених обставин у цій справі, колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2026 року належить скасувати з ухваленням постанови про відмову ГУ ДМС України в Одеській області в задоволенні позову до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та примусового видворення за межі території України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку №11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.
По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 195, 243, 250, 289, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Казнєвського Владислава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2026 року – скасувати.
Ухвалити у справі постанову, якою в задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою ідентифікації та примусового видворення за межі території України – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький