ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 759/8676/19
провадження № 61-15318св24

Верховний Суд у складі колегії суддівДругої судової палатиКасаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Маквіс Груп», ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Боедем», приватний нотаріусКиївського міського нотаріального округу Башлай Дар'я Іванівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнябез повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року в складі судді Петренко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , у якому просила: визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу корпоративних прав на частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю«Боедем» (далі - ТОВ «Боедем») від 10 листопада 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І. та зареєстрований у реєстрі за № 1698; скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис від 22 лютого 2012 року № 10721050006001764; здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя на частку в статутному капіталі ТОВ «Боедем» у розмірі 27 056, 25 грн, що складає 96, 2 % в статутному капіталі ТОВ «Боедем», у рівних частках; визнати за позивачем право приватної власності на 1/2 частку в праві спільної сумісної власності, що відповідає частці в статутному капіталі ТОВ «Боедем» у розмірі 13 528, 13 грн та становить 48, 1 % статутного капіталу ТОВ «Боедем»; визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку в праві спільної сумісної власності, що відповідає частці в статутному капіталі ТОВ «Боедем» у розмірі 13 528, 13 грн та становить 48, 1 % статутного капіталу ТОВ «Боедем».
У червні 2019 року третя особа товариство з обмеженою відповідальністю«Маквіс Груп» (далі - ТОВ «Маквіс Груп») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просило визнати за ним право власності на частку у розмірі 50 % статутного капіталу ТОВ «Боедем» номінальною вартістю 14 062, 50 грн.
ОСОБА_1 свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з листопада 1967 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Вказувала, що їй та відповідачу, починаючи з 2004 року, на праві спільної сумісної власності належало 96, 2 % статутного капіталу ТОВ «Боедем». Вона неодноразово намагалася домовитися з ОСОБА_2 про порядок поділу вказаного майна, проте дійти згоди щодо такого поділу не вдалося.
10 листопада 2011 року між ОСОБА_2 , ТОВ «Маквіс Груп» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав на частку у статутному капіталі ТОВ «Боедем», згідно з яким ОСОБА_2 здійснив відчуження корпоративних прав на користь ТОВ «Маквіс Груп» та ОСОБА_3 у визначеному умовами договору співвідношенні.
На підставі цього договору 22 лютого 2012 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесені зміни щодо інформації про учасників ТОВ «Боедем».
Вказані дії відповідача ОСОБА_1 вважала такими, що порушують її права, визначені Сімейним кодексом України (далі - СК України), а сам правочин від 10 листопада 2011 року вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, тому він підлягає визнанню судом недійсним.
Короткий зміст судових рішень судівпершої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. У задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ТОВ «Маквіс Груп» відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ТОВ «Маквіс Груп» відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації та визнання права власності скасовано та направлено справу в цій частині позовних вимог на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року залишено без змін.
Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав на необхідність звернути увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, зокрема, щодо юрисдикційності правовідносин. Також Верховний суд зазначив, щосуду першої інстанції під час нового розгляду слід встановити належний суб'єктний склад учасників справи, зокрема, з'ясувати, чи стосуються заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги прав та обов'язків ТОВ «Маквіс Груп», залученого до участі у справі в якості третьої особи.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року залучено ТОВ «Маквіс Груп» та ОСОБА_3 до участі у справі як співвідповідачів в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, закрито провадження в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації та визнання права власності.
Постановою Верховного Суду від 10 серпня 2023 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року залишено без змін.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, яка належить одному з подружжя, не є об'єктом спільної сумісної власності.
Апеляційний суд з указаним висновком погодився та вважав рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
18 листопада 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову про поділ майна подружжя.
Підставою касаційного оскарження заявник вказує застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, від 10 листопада 2021 року в справі № 496/1249/13-ц, від 12 грудня 2022 року в справі № 369/9429/18, від 16 березня 2023 року в справі № 911/2780/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Крім того, зазначає про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі № 760/20948/16-ц, який застосовано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Вважає, що Верховному Суду слід сформувати нові висновки про те, що частка у статутному капіталі товариства, яка придбана (набута) за рахунок спільних коштів подружжя, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а визначення розміру частки одного з подружжя шляхом поділу частки, яка є у спільній сумісній власності обох з подружжя у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, є законним, ефективним та справедливим способом поділу спільного майна подружжя.
Також ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено щодо неналежних відповідачів, оскільки в порушення приписів статті 189 ЦПК України до суб'єктного складу сторін в справі про поділ майна подружжя було безпідставно включено юридичну особу. Разом з тим суд апеляційної інстанції оскаржуваною постановою змінив склад сторін та учасників справи, залишивши при цьому без змін рішення суду першої інстанції, яке стосувалось іншого суб'єктного складу учасників справи.
Окрім цього, заявник зазначає, що розгляд справи та ухвалення оскаржуваного судового рішення було здійснено судом без участі третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І., оскільки суд виключив її зі складу учасників справи без постановлення будь-якого процесуального рішення в цій частині.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали зі Святошинського районного суду м. Києва.
30 січня 2025 року справа № 759/8676/19 надійшла до Верховного Суду.
Представник ТОВ «Маквіс Груп» - адвокат Горкуша В. В. подала відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Інші учасники справи у встановлений судом строк відзиви на касаційну скаргу не подали.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що 29 листопада 1967 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.
10 листопада 2011 року між ОСОБА_2 , ТОВ «Маквіс Груп» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав на частку у статутному капіталі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І., зареєстрований в реєстрі за № 1698.
Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору ОСОБА_2 , який є власником корпоративних прав на частку в статутному капіталі ТОВ «Боедем» у розмірі 53, 8 %, відчужив ТОВ «Маквіс Груп» 50 % корпоративних прав на частку в статутному капіталі ТОВ «Боедем», що в грошовому еквіваленті складає 14 062, 50 грн, та ОСОБА_3 - 3, 8 % корпоративних прав на частку в статутному капіталі ТОВ «Боедем», що в грошовому еквіваленті складає 1 068, 75 грн.
ОСОБА_1 надала згоду на укладення зазначеного договору купівлі-продажу, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою останньої.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 19 лютого 2014 року в справі № 5011-62/1724-2012, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 30 липня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Маквіс Груп», ТОВ «Боедем» про визнання недійсними рішень, прийнятих на загальних зборах учасників ТОВ «Боедем», які оформлені протоколом від 10 листопада 2011 року № 09/11, визнання недійсними рішень, прийнятих на загальних зборах учасників ТОВ «Боедем», які оформлені протоколом від 10 листопада 2011 року № 10, визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі ТОВ «Боедем» від 10 листопада 2011 року.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 20 січня 2015 року в справі № 910/24668/14, залишеним без змін після апеляційного та касаційного перегляду, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Боедем», ТОВ «Маквіс Груп», ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень, оформлених протоколом від 09 листопада 2011 року № 09/11 зборів учасників ТОВ «Боедем» та протоколом від 09 листопада 2011 року № 10 зборів учасників ТОВ «Боедем», та визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав на частки у статутному капіталі ТОВ «Боедем» від 10 листопада 2011 року.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2024 року в справі № 910/14422/23 залишено без змін рішення Господарського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог до ТОВ «Боедем» про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Боедем» від 09 листопада 2011 року, оформленого протоколом від 09 листопада 2011 року № 09/11, та скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Боедем» від 22 лютого 2012 року № 10721050006001764 з одночасним визначенням з 09 листопада 2011 року розміру часток учасників ТОВ «Боедем», а саме: ОСОБА_2 , який володіє часткою у розмірі 92, 4% статутного капіталу ТОВ «Боедем»; ОСОБА_1 , яка володіє часткою у розмірі 3, 8 % статутного капіталу ТОВ «Боедем»; ОСОБА_4 , який володіє часткою у розмірі 3, 8 % статутного капіталу ТОВ «Боедем».
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторінта інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджаєтьсясвоїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майновогоправа та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За приписами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.
У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, яка належить одному з подружжя, не є об'єктом спільної сумісної власності та не може бути предметом поділу. Суд зазначив, що якщо один з подружжя є учасником товариства і вносить до статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить до цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягаєу праві виплати половини вартості внесеного майнав разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходувід діяльності підприємства.
Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що правильним способом захисту є звернення до відповідача з позовомне про визнання права власності на частку в статутному капіталі ТОВ «Боедем», а з позовом про виплату половини вартості частки, що належить її чоловікові   ОСОБА_2 у статутному капіталі товариства.
Колегія суддів частково погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками (частина перша статті 113 ЦК України).
До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства (стаття 1 Закону України «Про господарські товариства» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
Згідно із статтею 115 ЦК України господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.
Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.
Аналогічні норми передбачені частиною першою статті 12, частиною першою статті 13 Закону України «Про господарські товариства».
Учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом (пункти «б» та «д» частини першої статті 10 Закону України «Про господарські товариства»).
Також частиною першою статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено, що учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.
У разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Суд виходить з презумпції про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась).
Такий висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановівід 10 квітня 2024 року в справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22).
Однак, у справі, що переглядається, ОСОБА_1 не заявляла вимоги про виплатуполовини вартості частки, що належить її чоловіку ОСОБА_2 у статутному капіталі ТОВ «Боедем».
Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилились щодо мотивів такої відмови. Тому рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів відхиляє доводи заявника про неврахування судами висновків, викладених у наведених в касаційній скарзі постановах Верховного Суду, оскільки висновки у вказаних справах та встановлені фактичні обставини є іншими у порівнянні зі справою, яка переглядається. У кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин справи та наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Крім того, Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги стосовно необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі № 760/20948/16-ц, оскільки заявник не навела вмотивованих обґрунтувань, які свідчать про наявність підстав для відступу від такого висновку, а Верховний Суд їх не встановив.
Також неспроможними є аргументи касаційної скарги щодо неналежного суб'єктного складу учасників справи, оскільки цей позов підлягає залишенню без задоволення у зв'язку з обранням позивачем неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Крім того, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги стосовно того, що розгляд справи та ухвалення оскаржуваного судового рішення було здійснено без участі третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І. з таких підстав.
Судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
За приписами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Башлай Д. І. не скористалась своїм правом на подання апеляційної чи касаційної скарг, приєднання до апеляційної чи касаційної скарг. Така процесуальна поведінка приватного нотаріуса свідчить про згоду з оскаржуваними судовими рішеннями.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити шляхом викладення їхніх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно в частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючисьстаттями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року змінити, виклавши їхні мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанціїнабирає законної силиз моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов