ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 560/1055/21 Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Грибан І.О., Карпушової О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового ату, стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просить:
- визнати протиправним та нечинним абзац 9 п. 8 Розділу V Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально - виконавчої служби, затвердженого наказом від 26.06.2018 № 2025/5 Міністерства юстиції України, а саме фразу «у житлових приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю»;
- стягнути з Міністерства юстиції України моральну шкоду у розмірі 180 000,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що цілодобове відеоспостереження в камерах є втручанням в його право на повагу до особистого життя в значенні п. 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, на його думку, працівниками колонії №58 протиправно здійснюється цілодобове відеоспостереження його камери необмеженим колом осіб різної статі, що є протиправним та грубим втручанням в його право на повагу до приватного життя.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимог задовольнити повністю.
Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та недотримано норм процесуального права, а також прав людини та основоположних свобод, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що здійснення цілодобового спостереження працівниками Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» за позивачем є не пропорційним та таким, що пригнічує його особистість.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, апелянт зазначає, що внаслідок здійснення цілодобового відеоспостереження у його камері з боку працівників Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» позивачу завдано моральної (немайнової) шкоди. Стверджує, що щоденне усвідомлення позивачем факту потенційного спостереження за його життєдіяльністю у неприродніх умовах сторонніми особами створило у нього почуття перманентної тривоги, а також істотні незручності у повсякденному житті. ОСОБА_1 перебуває у стані постійної психологічної напруги, оскільки вимушений слідкувати за своїми діями, щоб не стати об`єктом розваги з боку наглядачів, що, безсумнівно, ображає його гідність та завдає непоправного удару по його моральним чеснотам.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2025 та від 02.12.2025 відкрито апеляційне провадження та апеляційний розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.
Від Міністерства юстиції України до суду 27.10.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно із довідкою від 25.01.2021 № 22 ОСОБА_1 , 1977 року народження, відбуває покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58) у секторі для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі.
Наказом Міністерства юстиції України від 26.08.2018 № 2025/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.07.2018 за №765/32217, затверджено Перелік технічних засобів нагляду і контролю, що використовуються у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, та Порядок використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Перелік, Порядок № 2025/5).
Позивач оскаржує Порядок № 2025/5 виключно в частині встановлення відеокамер у жилих приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю, тому звернувся до суду з даним позов.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач відбуває покарання в установі покарань з 2005 року і, як зазначається ним у позовній заяві, із 2008 року він обізнаний та ознайомлений із обставинами цілодобово відеоспостереження. В той же час, адміністративний позов ОСОБА_1 подав до адміністративного суду лише у січні 2021 року. Суд врахував, що оскаржуваний Порядок № 2025/5 був прийнятий у 2018 році та звернув увагу на те, що протягом 3-ьох років позивач жодних заперечень щодо відеоспостереження не висловлював, докази про зазначене матеріали справи не містять.
На переконання суду, Порядок № 2025/5 в його спірній частині не порушує гарантоване статтею 8 Конвенції право особи (засудженого) на повагу до особистого життя, адже переслідує забезпечення режиму безпеки в установах відбування покарань, попередження втеч з виправних/виховних колоній та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Згідно з частиною третьою статті 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.
Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Частиною третьою статті 6 КВК України передбачено, що правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
Частинами першою, другою, четвертою статті 7 КВК України визначено, що держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
Відповідно до частини першої статті 102 КВК України режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.
Згідно зі статтею 103 КВК України адміністрація колонії має право використовувати аудіовізуальні, електронні й інші технічні засоби для попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.
Адміністрація колонії зобов`язана повідомити засуджених про застосування технічних засобів нагляду і контролю.
Перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2018 р. за № 1010/32462; далі - Правила №2823/5).
Пунктом 1 розділу XXIII Правил №2823/5 визначено, що нагляд за засудженими є системою заходів, спрямованих на забезпечення відбування та виконання кримінальних покарань у виді обмеження та позбавлення, довічного позбавлення волі та арешту шляхом цілодобового і постійного контролю за поведінкою засуджених у місцях їх проживання та праці, попередження та припинення з їх боку протиправних дій, забезпечення вимог ізоляції засуджених та безпеки персоналу установ виконання покарань.
Для забезпечення нагляду за поведінкою засуджених у відділеннях соціально-психологічної служби, локальних секторах, камерах, прогулянкових двориках, у місцях їх праці, їдальнях, клубах, медичних частинах та лікарняних закладах адміністрацією установ виконання покарань встановлюються відеокамери, про що засуджений інформується під підпис.
Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах, не має охоплювати санітарні вузли.
Забороняється встановлювати відеокамери у приміщеннях (камерах), в яких проводяться медичні обстеження (огляди) засуджених, особистий обшук з роздяганням, жилих кімнатах тривалих побачень, а також у лазнях, роздягальнях, душових та туалетних кімнатах.
Відповідно до вимог статей 102, 103 Кримінально-виконавчого кодексу України з метою забезпечення режиму у виправних та виховних колоніях, попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, а також порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання розроблений Порядок використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 26 червня 2018 року № 2025/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 липня 2018 року за № 766/32218; далі - Порядок № 2025/5).
Згідно із п. 8 розділу V Порядку № 2025/5 відеокамери у виправних/виховних колоніях встановлюються: у внутрішній та зовнішній заборонених зонах; на КПП з пропуску людей і транспорту, КПП між житловою та виробничою зонами; в місцях несення служби персоналом; на території та об`єктах житлової й виробничої зон; у коридорах кімнат проведення тривалих побачень; у приміщенні для проведення короткострокових побачень; біля входу та у коридорах, на сходових клітках, у службових та підсобних приміщеннях структурних дільниць та секторів, у камерах ДІЗО/К/ПКТ(ОК), секторів максимального рівня безпеки та прогулянкових двориках; у жилих приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю; між зовнішніми та внутрішніми дверима кімнат для проведення тривалих побачень із засудженими до довічного позбавлення волі; по огорожі дільниці соціальної реабілітації та дільниці соціальної адаптації; у кімнатах прийому та видачі посилок і передач; у приміщеннях чергової частини, чергової варти та центру спостереження; у спеціальному транспорті для перевезення засуджених.
Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю, у камерах ДІЗО/К/ПКТ(ОК) та секторів максимального рівня безпеки, не повинен охоплювати санітарні вузли та душові.
Крім того, наказом Міністерства юстиції від 28.08.2018, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 за № 1010/32462 затверджено Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (далі - Правила), які регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі.
Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.
Ці Правила мають бути у вільному доступі для засуджених.
Розділом XXIII Правил визначено порядок нагляду за засудженими.
Нагляд за засудженими є системою заходів, спрямованих на забезпечення відбування та виконання кримінальних покарань у виді обмеження та позбавлення, довічного позбавлення волі та арешту шляхом цілодобового і постійного контролю за поведінкою засуджених у місцях їх проживання та праці, попередження та припинення з їх боку протиправних дій, забезпечення вимог ізоляції засуджених та безпеки персоналу установ виконання покарань.
Для забезпечення нагляду за поведінкою засуджених у відділеннях соціально-психологічної служби, локальних секторах, камерах, прогулянкових двориках, у місцях їх праці, їдальнях, клубах, медичних частинах та лікарняних закладах адміністрацією установ виконання покарань встановлюються відеокамери, про що засуджений інформується під підпис.
Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах, не має охоплювати санітарні вузли.
Забороняється встановлювати відеокамери у приміщеннях (камерах), в яких проводяться медичні обстеження (огляди) засуджених, особистий обшук з роздяганням, жилих кімнатах тривалих побачень, а також у лазнях, роздягальнях, душових та туалетних кімнатах.
Відповідно до фактичних обставин справи, ОСОБА_1 відбуває покарання в установі покарань з 2005 року і, як зазначається ним у позовній заяві, із 2008 року він обізнаний та ознайомлений із обставинами цілодобово відеоспостереження. 
На думку позивача, встановлення камер відеоспостереження у жилих приміщеннях, де відбуває покарання позивач є порушенням його права на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції та статтями 32, 63 Конституції України, а тому просить суд визнати протиправним та нечинним абзац 9 п. 8 Розділу V Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально - виконавчої служби, затвердженого наказом від 26.06.2018 № 2025/5 Міністерства юстиції України, а саме фразу «у житлових приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю».
Щодо доводів апелянта про те, що здійснення цілодобового спостереження працівниками Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» за позивачем є не пропорційним та таким, що пригнічує його особистість та порушує право на приватне життя, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 8 Конвенції та статтею 32 Конституції України визначено право особи на приватне життя. Частиною третьою статті 63 Конституції України передбачено, що засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.
Конституційний Суд України у рішенні від 20 січня 2020 року №2-рп/2012 визначив, що «право на приватне та сімейне життя» є засадничою цінністю, необхідною для розвитку людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.
У рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2018 року №7-р/2018 зазначено, що втручання у конституційне право особи на приватне і сімейне життя шляхом збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди допускається, якщо воно передбачене законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Таке вручання вважатиметься законним у разі наявності підстав в національному законі, а також за умови, що такий закон відповідатиме принципу верховенства права, закріпленому у частині першій статті 8 Конституції України.
Таким чином, право на приватне життя не є абсолютним та у визначених законом випадках може бути обмежене державою. Однак, будь-яке втручання держави має бути виправданим, здійснюватися згідно із чинним законодавством, повинно бути необхідним у за для захисту інтересів національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Встановлення камер є одним із видів вказаних обмежень і передбачене законодавством України, а саме - статтею 103 КВК України, пунктом 1 розділу XXIII Правил №2823/5.
Із аналізу приписів КВК України, Порядку № 2025/5 та Правил №2823/5, вбачається, що спірне відеоспостереження здійснюється з метою запобігання втечам та іншим кримінальним правопорушенням, порушенням режиму, встановленого законом, а також для отримання необхідної інформації про поведінку ув`язнених. Вказані правові норми спрямовані на дотримання порядку у виправних установах, що сприяє застосуванню відповідних заходів безпеки - як персоналу установ, так і самих ув`язнених.
Доводи апелянта про те, що відповідачем на підставі протиправного оскаржуваного абзац 9 п. 8 Розділу V Порядку № 2025/5 здійснюється цілодобове відеоспостереження, суд оцінює критично, виходячи із наступного.
Відеонагляд засуджених також має обмеження, що встановлені у пункті 8 розділу VII Порядку № 2025/5. 
Зокрема, забороняється використовувати відеокамери та портативні прилади для відеозапису:
-у лазнях, роздягальнях, душових і туалетах;
-у приміщеннях (камерах), де проводяться медичні обстеження засуджених та взятих під варту осіб, проводиться обшук із роздяганням;
-у кімнатах для довгих побачень;
-у кімнатах дитячих будинків при в`язницях, де годують дітей віком до трьох років.
Також пунктом 1 розділу ХХІІІ Правил №2823/5 передбачено, що кут огляду відеокамер, установлених у житлових приміщеннях та камерах, не повинен охоплювати санвузли.
Отже, вказані обмеження свідчать про відсутність постійного, тотального відеонагляду за засудженими. При цьому, здійснення відеоспостереження засуджених є необхідним засобом за для інтересів громадської безпеки, попередження злочинів та для захисту здоров`я і прав інших осіб.
В апеляційній скарзі апелянт наголосив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повинен був застосувати статтю 8 Конвенції із врахування відповідної практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Горлов та інші проти Росії».
Колегія суддів аналізуючи рішення ЄСПЛ, на яке є посилання в апеляційній скарзі, приходить до висновку, що правові висновки, сформовані у цьому рішенні, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
У справі «Горлов та інші проти Росії» (заява №27057/06 та 2 інші) порушення статті 8 Конвенції полягало у тому, що особа перебувала у слідчому ізоляторі під постійним відеоспостереженням за його камерою операторів жіночої статті, що було принизливим, оскільки він був змушений роздягатися в межах видимості, що порушувало його права. Окрім того, ОСОБА_2 знаходився у слідчому ізоляторі, а не в установі виконання покарань, тобто, не був у статус засудженої особи, і на нього розповсюджувалось законодавство про попереднє ув`язнення, а не вимоги кримінально-виконавчого законодавства.
Окрім того, предметом цього спору є також стягнення на користь позивача моральної шкоди. 
Суд зазначає, що така позовна вимога є похідною від основної вимоги, у задоволенні якої відмовлено, а тому суд не надає оцінку доводам апелянта в цій частині. Окрім того, на підтвердження обставин щодо наявності моральної шкоди, позивачем не надано жодних допустимих доказів.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 та статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі №560/1055/21- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

О.В.Карпушова