ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 464/8386/16-ц пров. № А/857/15119/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Пліша М.А.,
суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.
секретаря судового засідання Хомича О.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року (головуючий суддя Москаль Р.М.. м. Львів ) по справі за адміністративним позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Житловик-С», публічного акціонерного товариства «Львівський хімічний завод» про демонтаж самочинно приєднаних приміщень,- 

В С Т А Н О В И В :

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася в суд першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на стороні позивача Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Житловик-С», публічного акціонерного товариства «Львівський хімічний завод» про демонтаж самочинно побудованої прибудови до гаража-майстерні по АДРЕСА_1 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.
Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 демонтувати самовільно побудовану прибудову до гаража – майстерні, що розташований на АДРЕСА_1 .
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить таке скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі зазначає, що справу розглянуто по-суті в судовому засіданні 27.02.2025 року без участі апелянта (відповідача) та її представника, які не були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Крім того апелянт вважав, що у позивача відсутнє право на позов, оскільки такий не є органом державного архітектурно-будівельного контролю, реалізація повноважень якого позивачем визначена як підстава позову (ст. 5 КАС України).
У позовній заяві позивач покликається на те, що позов спрямований на реалізацію повноважень по контролю за дотриманням містобудівного законодавства. Львівський апеляційний суд закриваючи провадження у даній справі вказав, що спірні правовідносини в цій справі обумовлені реалізацією позивачем передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. В оскаржуваному рішенні суд дійшов аналогічного висновку щодо характеру спірних правовідносин, зазначивши, що у позові Сихівська районна адміністрація реалізовує делеговані повноваження щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства в сфері містобудівної діяльності.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування», делеговані повноваження - повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом. Відповідно до пп.3 п.б ст. 31 вказаного Закону до делегованих повноважень виконавчих органів належить зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій. Відповідно до статті 14 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення державного архітектурно-будівельного контролю у випадках та відповідно до вимог, встановлених законом; забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій;
Таким чином законодавець чітко визначив, що повноваження по контролю за дотриманням законодавства при плануванні та забудові територій є повноваженням державних органів виконавчої влади. Його держава делегує органам місцевого самоврядування. Останні його здійснюють не довільно на власний розсуд, а саме в «установленому законом порядку».
Вказаний «установлений порядок» визначає Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», який в ст. 41 передбачає, що державний архітектурно- будівельний контроль здійснюється саме органами державного архітектурно- будівельного контролю. Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 9-1 Прикінцевих положень цього Закону, 2) органи державного архітектурно-будівельного контролю утворюються ... органами місцевого самоврядування виходячи з можливостей та потреб відповідних територій; 3) органи державного архітектурно-будівельного контролю діють на підставі примірного положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України відповідно до цього закону.
Відповідно до Примірного положення про орган державного архітектурно- будівельного контролю, затв. Постановою КМУ № 671 від 19.082015, орган державного архітектурно-будівельного контролю утворюється як виконавчий орган сільської, селищної, міської ради (п.1), а його основним завданням є здійснення відповідно до закону державного архітектурно-будівельного контролю у сфері містобудівної діяльності (п.3).
Ухвалою Львівської Міської Ради № 5118 від 30.09.2015 року затверджено «Положення про інспекцію Державного Архітектурно-Будівельного Контролю у м. Львові та його структури». Відповідно до нього, повноваження по здійсненню Державного архітектурно-будівельного контролю належать такому виконавчому органу ЛМР як Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Львові, який вже був створений та існував на дату подачі цього позову.
Відтак апелянт вважає, що виключно Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, а не Сихівська районна адміністрація ЛМР, є органом державного архітектурно-будівельного контролю. Водночас відповідно до статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на подібний позов належить тільки органу державного архітектурно-будівельного контролю, яким Сихівська райадміністрація не є.
«Установлений порядок» в ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає послідовність дій у випадку виявлення об`єкта самочинного будівництва, який передбачає наступне: у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.
Отже, «установлений порядок» реалізації виконавчим органом сільської, селищної чи міської ради делегованого повноваження зі здійснення державного контролю за дотриманням законодавства при плануванні та забудові відповідних територій передбачає, що виключно посадова особа органу державного архітектурно- будівельного контролю видає припис про усунення порушення, а у випадку його невиконання орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов про знесення самочинно збудованого об`єкту (Постанова ВС від 07.10.2020 у справі № 640/183/19).
Зважаючи на відсутність припису органу державного архітектурно - будівельного контролю, а також відсутності факту його невиконання, позов пред`явлений в рамках державного контролю за дотриманням містобудівного законодавства при плануванні та забудові територій слід дійти висновку про передчасність позову у даній справі.
4.2.9. Стосовно покликання суду на приписи розділу 4 Положення Про Сихівську районну адміністрацію ЛМР від 01.11.2016 року, яка передбачала право Сихівської райадміністрації звертатись до суду з позовом щодо фактів самочинного будівництва, то таке спростовується наведеними вище доводами про належність права на позов саме Інспекції ДАБК у м. Львів, як органу державного архітектурно-будівельного контролю, як виконавчому органу ЛМР, створеному саме для реалізації в «установленому законом порядку» делегованого повноваження по здійсненню державного контролю за містобудуванням.
Повноваження Сихівської Р/А визначені положенням про неї в редакції від 01.11.2016 року щодо вирішення питань самочинного будівництва з урахуванням приписів Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» надавало право позивачу подавати цивільні позови в поряду ЦПК чи ГПК на захист цивільних прав територіальної громади як власника земельної ділянки або власника об`єкта містобудування або на захист цивільних прав третіх осіб, а не в рамках делегованих повноважень щодо державного контролю за містобудівною діяльністю, бо для цього держава на рівні закону визначила окремий орган, якому законом дала право звертатись з адміністративним позовом.
Апелянт наголошує також на тому, що відповідно до Рішення Виконавчого комітету ЛМР від 16.06.2017 року за № 509 Положення про Сихівську районну адміністрацію ЛМР було викладено у новій редакції, відповідно до якої повноваження про звернення до суду щодо фактів самочинного будівництва було виключено з її компетенції. Отже, на час розгляду справи Львівським адміністративним судом за правилами адміністративного судочинства, позивач втратив навіть це повноваження.
Висновок суду в оскаржуваному рішенні про належність даного спору до категорії публічно-правових спорів, зроблений судом з покликанням на Постанови ВП ВС в справах №№ 464/5495/13-ц та 464/5497/13-ц, якими було вирішено питання юрисдикційної приналежності спору у 2013 році, не може автоматично означати наявність у Сихівської районної адміністрації права (компетенції) у 2016 році звертатись із даним адміністративним позовом.
Позивачем не було дотримано процедури встановленої Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові від 09.09.2011 року № 835, відтак він не міг отримати права на позов.
Відповідно до статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затверджене Рішенням виконкому від 09.09.2011 року № 835, установлює процедуру та послідовність дій районної адміністрації Львівської міської ради, а також гарантує ряд прав особи при виявленні факту самочинного будівництва.
Так відповідно до вимог п.2.7. Положення 835, на особу, яка здійснила самочинне будівництво, уповноважена особа складає акт-попередження, який реєструється в журналі реєстрі самочинного будівництва. Тільки після цього така особа має право звернутись до департаменту містобудування з заявою про можливість експлуатації такого об`єкта (п.4.1. Положення 835), додавши до неї проектну документацію (п.4.2. Положення 835), отримати висновок про подальшу експлуатацію (п. 4.3.), та вводити такий об`єкт в експлуатацію (п. 4.12 Положення 835). Проте матеріали справи не містять акту-попередження по факту виявлення самочинного будівництва та доказів його вручення відповідачам. Відсутній також й технічний висновок міжвідомчої комісії про відповідність або невідповідність архітектурно-будівельним, пожежним нормативним вимогам самочинного будівництва, наявність якого передбачена п.5.1. Положення, та розпорядження голови районної адміністрації, яким би мало бути затверджено висновок міжвідомчої комісії (п.4.8. Положення).
Таким чином процедура, яка визначена обов`язковим для застосування Положенням № 835, яка гарантує особі можливість реалізувати право на введення такого об`єкта в експлуатацію та оформити право власності на нього не була дотримана. Відповідачам не було забезпечено можливість реалізувати право прийняти об`єкт в експлуатацію та оформити у власність.
За таких обставин позов Сихівської районної адміністрації ЛМР слід визнати передчасним з точки зору недотримання процедури встановленої Положенням 835.
Звернення позивача з позовом суперечить його попередній поведінці та попереднім рішенням самого органу місцевого самоврядування, якими він погоджувався на подальшу експлуатацію спірного об`єкта, а також передав відповідачам в оренду земельну ділянку під ним уже з врахуванням проведеного спірного самочинного будівництва. Наведене робить неможливим задоволення позову.
Судом неповно встановлені обставини справи, зокрема, поза увагою суду залишився той факт, що приміщення площею 11,5 кв.м. та 6,7 кв.м., демонтаж яких є предметом позову, існували в натурі, ще до того, як ОСОБА_4 придбав спірний гараж в третьою особи в 1997 році.
Поза увагою суду залишився оригінал поверхового плану складений станом на 20.07.1991 рік, з якого вбачається існування в натурі на 1991 рік приміщення VII 3,40 м. Х 6,30 м. Вказане приміщення на технічному паспорті відповідачів станом на 2012 рік відображене як поділене перегородною на приміщення пл 11,5 та 6,7, про які позивач стверджує, що вони є самочинно побудовані ОСОБА_4 після 1997 року. Однак візуально очевидно, що це те саме приміщення, яке існувало ще до укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ВАТ «Львівський хімічний завод».
Оскаржуваним рішенням постановлено зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 демонтувати самовільно побудовану прибудову до гаража - майстерні, що розташований на АДРЕСА_1 .
Наведене формулювання резолютивної частини судового рішення не дає можливості ідентифікувати, які саме об`єкти слід демонтувати.
4.6.2. Крім того Позивач просив саме про «демонтаж», а не «знесення» спірного будівництва. Однак стаття 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає правовий наслідок для самочинного будівництва не його «демонтаж», а саме «знесення». 
Покладаючи обов`язок демонтувати спірну будівлю на відповідачів, суд не врахував, що спірні публічно-правові відносини не передбачають правонаступництва. А тому позов задоволено за рахунок неналежних відповідачів.
В оскаржуваному рішення суд виходив з того, що оскільки спадкоємці ОСОБА_4 прийняли спадщину та зареєстрували за собою право власності на будівлю гаража-майстерні, то вони успадкували весь комплекс його прав та обов`язків щодо успадкованого майна, в тому числі щодо його приведення у відповідність до попереднього стану шляхом демонтажу самовільної прибудови.
Апелянт вважає такий висновок помилковим. Судом установлено, що спірні у справі правовідносини обумовлені виключно тим, що позивач намагається реалізувати делеговане органам місцевого самоврядування повноваження по здійсненню контрою за дотриманням містобудівного законодавства при забудові територій (державний архітектурно-будівельний контроль). Зазначене право належить до сфери «публічних правовідносин» і є за своєю суттю є адміністративним правом (повноваженням) суб`єкта владних повноважень. Відтак цьому праву кореспондує адміністративний обов`язок зобов`язаного у спірних правовідносинах суб`єкта. А таким є виключно сама особа, яка здійснила самочинне будівництво. Це випливає зі статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Саме ця особа, в рамках правовідносин з державного архітектурно - будівельного контролю, має адміністративний (публічно-правовий) обов`язок знести самочинно збудоване. Змістом спірних адміністративних (публічних) правовідносин є повноваження суб`єкта владних повноважень вимагати знесення і обов`язок особа, що здійснила самочинне будівництво -- знести.
В силу статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини після померлого ОСОБА_4 входили виключно його цивільні права та обов`язки, до яких не належить адміністративний (публічно- правовий) обов`язок знести самочинно збудоване. Відтак такий не міг бути успадкованим ніким із відповідачів, бо норми Цивільного кодексу України не є правовою підставою для правонаступництва публічно-правових обов`язків після померлої особи. Водночас будь-які цивільні обов`язки померлого ОСОБА_4 щодо самочинного будівництва є елементом виключно цивільних правовідносин, їх спадкування та примусове виконання «через суд» не можуть бути предметом розгляду в рамках адміністративного судочинства.
Застосовуючи до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу України про спадкування, суд немотивовано ухилився від застосування іншої норми спадкового права, а саме статті 1281 ЦК України, відповідно до якої кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Відповідно до частини 4 цієї статті кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Зважаючи на те, що спірне самочинне будівництво існувало станом на 2003 рік, на нього не можуть поширюватись ні приписи статті 376 Цивільного Кодексу України, оскільки такий набув чинності тільки з 01.01.2004 року, ні приписи статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки такий набув чинності тільки з 12.03.2011 року. В свою чергу стаття 105 ЦК УРСР відносин самочинного будівництва промислових об`єктів на землях промисловості не врегульовувала.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив таку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 вересня 1997 року АТ «Львівський хімічний завод» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу, за яким продавець продав, а покупець придбав гараж-майстерню, загальною площею 163,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно зі звітом від 19 серпня 1997 року про експертну оцінку будівлі майстерні-гаража на АДРЕСА_1 , складеним Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, проведено огляд об`єкта нерухомості та зазначено його загальну площу 163,6 кв. м. 15 жовтня 1998 року на підставі цього договору купівлі-продажу право приватної власності на гараж-майстерню, загальною площею 163,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 
20 лютого 2004 року Управління архітектури та містобудування Львівської міської ради Малцю Л. М. надало висновок про наявність містобудівельних обмежень щодо користування земельною ділянкою площею 0,0463 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , зокрема, обмеження щодо нового будівництва та реконструкції, при цьому дозволяється капітальний ремонт та реконструкція існуючої споруди з дотриманням нормативних вимог за умови оформлення відповідного дозволу.
22 червня 2006 року Львівська міська рада (орендодавець) та приватний підприємець ОСОБА_4 (орендар) уклали договір оренди землі, відповідно до якого орендарю в строкове платне користування передано земельну ділянку, площею 0,0463 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , для обслуговування споруди гаража-майстерні, строком на 10 років, до 09 лютого 2016 року. Пунктом 17 зазначеного договору сторони договору встановили заборону самовільної забудови земельної ділянки.
Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 06 березня 2012 року за № 33409227 підтверджується, що:
- право власності на гараж-майстерню загальною площею 163,6 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 ;
- загальна площа об`єкта змінилася з 163,6 кв.м на 166,2 кв. м у зв`язку з демонтажем перегородок та уточненням розмірів;
- самовільно долучено приміщення 10/11,5 кв. м та 11/6,7 кв.м.;
- самовільно здійснено добудову приміщень 1/120,5 кв. м; 8/3,1 кв. м; 9/3,0 кв.м.;
- загальна площа після самовільної добудови становить 311,0 кв. м.
Відповідно до даних технічного паспорта, затвердженого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 05 березня 2012 року, загальна площа гаража – майстерні, розташованого на АДРЕСА_1 , становить 163,6 кв.м.; у примітці техпаспорта вказано, що на добудову приміщень 1/120,5, 8/3,1, 9/3,0, приєднання приміщень 10/11,5, 11/6,7 – документи не подані.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Спадкоємцями ОСОБА_4 , що прийняли в спадщину спірну гараж-майстерню, стали його мати ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 13 березня 2012 року, посвідченими Другою Львівською державною нотаріальною конторою.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, 15.03.2012 гараж-майстерня, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 166,2 кв.м, зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_5 (в розмірі 1/4 частини), ОСОБА_2 (3/8 частини) та ОСОБА_1 (3/8 частини). Також в згаданій інформації з реєстру зазначено про наявність самочинно збудованого майна площею 144,8 кв.м, зокрема, самовільно долученого приміщення 10/11,5 кв. м та 11/6,7 кв. м, самовільно здійсненої добудови приміщень 1/120,5 кв. м, 8/3,1 кв. м, 9/3,0 кв. м., загальна площа об`єкта після самовільної добудови становить 311,00 кв. м.
18 грудня 2012 року Управління архітектури та містобудування Львівської міської ради надало на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 висновок про наявність містобудівельних обмежень щодо користування земельною ділянкою площею 0,0463 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , зокрема, обмеження щодо нового будівництва та реконструкції – дозволяється капітальний ремонт та реконструкція при умові дотримання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
25 жовтня 2013 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області склала акт за № 80с, відповідно до якого за результатами перевірки встановлено, що добудову до майстерні на АДРЕСА_1 здійснив ОСОБА_4 у 2008 році, на час перевірки роботи по будівництву не велися.
27 листопада 2013 року ОСОБА_1 зверталася до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради з листом та повідомляла, що в 2008 році її батько ОСОБА_4 здійснив добудову до існуючої будівлі належного йому приміщення гаража-майстерні, який знаходиться на АДРЕСА_1 , та просила роз`яснити їй порядок узаконення вказаного приміщення.
15 травня 2015 року Львівська міська рада (орендодавець) та громадяни ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 уклали договір оренди, на підставі якого передано в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0463 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , для обслуговування споруди гаража – майстерні, строком на 10 років, зокрема, до 20 листопада 2014 року; пунктом 17 договору сторони встановили заборону самовільної забудови земельної ділянки.
26 жовтня 2016 року комісія ЛКП «Житловик-С» склала акт про встановлення факту незаконної прибудови до автомобільної майстерні по АДРЕСА_1 .
09 лютого 2017 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» видало ОСОБА_1 довідку № 2/1586, відповідно до якої станом на 29 грудня 2012 року гараж-майстерня літ. «Б-1» на АДРЕСА_1 зареєстровано за: ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини, ОСОБА_2 в розмірі 3/8 частини, ОСОБА_1 в розмірі 3/8 частини на підставі свідоцтв про право на спадщину від 13 березня 2012 року; загальна площа гаража- майстерні літ. «Б-1» внаслідок переобмірів змінилася з 166,2 кв. м на 311 кв.м.
09 лютого 2017 року державний реєстратор ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Бірак Є.В. на підставі описаних документів (довідки та свідоцтв про право на спадщину) прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстрував гараж-майстерню, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 311,00 кв.м., на праві спільної часткової власності за ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини, ОСОБА_2 в розмірі 3/8 частини, ОСОБА_1 в розмірі 3/8 частини. В додаткових відомостях щодо підстав вчинення реєстраційної дії зазначено: зміна площі з 166,2 кв. м на 311,00 кв.м. згідно довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 09 лютого 2017 року за № 2/1586.
Законність реєстраційної дії державного реєстратора ОСОБА_6 , внаслідок якої загальна площа належної ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 гаража-майстерні збільшилася з 166,2 кв.м. до 311 кв.м., була предметом перевірки в порядку судового оскарження.
В процесі судового розгляду справи №464/3201/18 суд взяв до уваги висновок будівельно-технічної експертизи від 03 серпня 2018 року №17/07-18я, проведеної за заявою генерального директора АТ «Львівський хімічний завод» ОСОБА_7 , відповідно до якого:
- до гаража-майстерні загальною площею 163,6 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після 10 вересня 1997 року здійснено прибудову (добудову) приміщень: «розбиральний участок», під літ.1, площею 120,5 кв. м; коридор, під літ.8, площею 3,1 кв. м; санвузол під літ. 9, площею 3,0 кв. м; відпочинкова під літ.10, площею 11,5 кв. м; сауна під літ.11, площею 6,7 кв.м.;
- приміщення коридор, під літ. 8, площею 3,1 кв.м; санвузол під літ.9, площею 3,0 кв.м; відпочинкова під літ.10, площею 11,5 кв. м; сауна під літ.11, площею 6,7 кв.м. – самовільно прибудовані до зовнішньої стіни гаража – майстерні зі сторони будівлі заводоупраління літ «А-2» загальною площею 1 473,2 кв.м на АДРЕСА_1 та приміщення «розбиральний участок», під літ.1, площею 120,5 кв. м прибудований до зовнішньої стіни гаражу-майстерні зі сторони вулиці Рахівської;
- прибудовані (добудовані) приміщення до гаража-майстерні, який знаходиться за адресою: вулиця Рахівська, 16, місто Львів, не відповідають Державним будівельним нормам України по відношенню до будівлі заводоуправління літ. «А-2» загальною площею 1473,2 кв. м на вулиці Рахівській, 16 у місті Львові в частині пункту 1* додатку 3.1 ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень».
Відповідно до листа ПАТ «Львівський хімічний завод» ОСОБА_2 при здійсненні самовільних прибудов до будівлі майстерні порушив вимоги ДБН 360-92 щодо відстаней між громадськими та допоміжними будинками промислових підприємств та самовільно здійснив прибудову, що безпосередньо примикає до адміністративно – побутового корпусу заводу, що перешкоджає виконанню протипожежних дій у випадку надзвичайної ситуації. Відстань між будівлями промислових підприємств згідно ДБН повинна бути не менше 6 м., а з огляду на наявність в майстерні фарбувального відділення пожежні розриви між будівлями збільшуються на 50% до 9 м. Оскільки ПАТ «Львівський хімічний завод» відноситься до класу вибухопожежонебезпечних об`єктів, то відстань прибудови до приміщень заводу має бути не менше ніж 14 м. Натомість прибудова впритул прилягає до адміністративно-побутового корпусу заводу, а також перекриває пожежний проїзд до об`єкта цивільного захисту (бомбосховища).
Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області листом від 23.08.2018 року № 3509-18 повідомив, що відсутня інформація щодо видачі/реєстрації документів дозвільного та декларативного характеру про прийняття в експлуатацію приміщень громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .
Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради (виконавчий орган місцевого самоврядування) з 2016 року позивається до спадкоємців ОСОБА_4 про демонтаж самовільно здійснених прибудов до гаража-майстерні, оскільки такі здійснені без погодження та отримання дозволів, з порушенням будівельних норм та правил. 
Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі – Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно з підпунктом 1) пункту а) частини першої статті 30 Закону №280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.
Згідно з підпунктом 3) пункту б) частини першої статті 31 Закону №280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 №2780-XII (далі – Закон №2780-XII) державне регулювання у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.
Компетенцію виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування визначено у статті 14 Закону №2780-XII. До компетенції яких, зокрема, належать: - надання (отримання, реєстрація), відмова у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю у випадках та відповідно до вимог, встановлених законом; - забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації та проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоду навколишньому природному середовищу.
01.11.2016 Львівська міська рада прийняла рішення №977 «Про затвердження Положень про районні адміністрації Львівської міської ради та їх структур», яким затвердила серед іншого Положення про Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради (далі - Положення).
Відповідно до розділу 4 Положення до компетенції районної адміністрації належать такі повноваження:
- розгляд питань та вжиття заходів у порядку, встановленому виконавчим комітетом, щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу тощо);
- звернення до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян з жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають; визнання осіб такими, які втратили право на користування жилими приміщеннями; щодо фактів самочинного будівництва; з інших справ, які виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.
Вирішуючи спір суд першої інстанції підставно врахував ту обставину, що Велика Палата Верховного Суду щонайменше двічі (у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 464/5495/13-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 464/5497/13-ц) формувала правові висновки, відповідно до яких той же позивач - Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради - при зверненні до суду з позовами до фізичних осіб про демонтаж самочинно збудованих об`єктів діє як суб`єкт владних повноважень, тому такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів; спірні правовідносини обумовлені реалізацією Сихівською районною адміністрацією передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Такі спори є публічно-правовими, оскільки виникли за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення та усунення порушень у сфері містобудівної діяльності шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта містобудування. Справа за позовом такого суб`єкта владних повноважень, який звернувся до суду з позовом про демонтаж самочинно збудованого об`єкта, відповідно до наведеного вище припису закону належить до юрисдикції адміністративних судів.
Відтак покликання апелянта про відсутність повноважень Сихівської районної адміністрації на звернення до суду з цим позовом є помилковими.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 звертався про отримання та/або отримував документи, що надавали право здійснення будівельних робіт та спорудження об`єктів нерухомого майна загальною площею 144,8 кв.м. (311-166,2), або мав затверджений проект на запланований об`єкт будівництва. 
Також, відповідні дозволи/погодження не надавалися правонаступникам (відповідачам) ОСОБА_4 , а відповідні об`єкти (прибудови «розбиральний участок», під літ.1, площею 120,5 кв. м; коридор, під літ.8, площею 3,1 кв. м; санвузол під літ. 9, площею 3,0 кв. м; відпочинкова під літ.10, площею 11,5 кв. м; сауна під літ.11, площею 6,7 кв.м.) не прийняті в експлуатацію у встановленому законом порядку.
Існування перелічених об`єктів (прибудов) зафіксовано в технічній документації (технічних паспортах) та інших документах, що були виготовлені після смерті ОСОБА_4 його спадкоємцями та подавалися в органи БТІ для реєстрації права власності на успадковане нерухоме майно та до Львівської міської ради для оформлення відносин землекористування для обслуговування цього нерухомого майна.
При цьому суд першої інстанції слушно зауважив, що здійснення будівництва в АДРЕСА_1 без отримання відповідних дозволів/погоджень не тільки суперечить закону, а й було прямо заборонено ОСОБА_4 договором оренди земельної ділянки комунальної форми власності, що надавалася йому органом місцевого самоврядування з конкретною метою – для обслуговування існуючого гаража-майстерні, а не для будівництва на ній нових об`єктів.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Також правильним є твердження суду першої інстанції про те, що у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин.
Тобто, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій), а відтак правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
Оскільки гараж – майстерню, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Рахівська, 16, реконструйовано зі зміною його геометричних розмірів, а саме зі збільшенням загальної площі з 166,2 кв.м до 311,00 кв.м без отримання документів, що дають право виконувати будівельні роботи та належним чином затвердженого проекту або будівельного паспорту, то правильним є висновок, що такий об`єкт нерухомого майна вважається об`єктом самочинного будівництва.
Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «Львівський хімічний завод» є підприємством хімічної промисловості, що було засноване 1950 х роках як державне підприємство, в 1990х у процесі корпоратизації на базі державного підприємства було створено акціонерне товариство, надалі реорганізоване в публічне акціонерне товариство, що є найбільшим у Західній Україні підприємством із виготовлення технічних, харчових і медичних газів і газових сумішей (зокрема зварювальних). Продукцією підприємства є азот у балонах, скраплений азот, аргон, технічний кисень у балонах, медичний кисень, вуглекислий газ у балонах, вуглекислий рідкий газ, зварювальне обладнання.
ОСОБА_4 в 1997 році придбав в АТ «Львівський хімічний завод» гараж-майстерню загальною площею 163,6 кв.м, що знаходиться за адресою: вулиця Рахівська, 16, місто Львів.
Відповідно до п. І додатку 3.1 «ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень», протипожежні відстані між житловими, громадськими і допоміжними будинками промислових підприємств треба приймати за таблицею 1 (числівник), а протипожежні відстані між житлових, громадських адміністративно-побутових будівель до виробничих будинків промислових підприємств, сільськогосподарських будівель і споруд треба приймати за таблицею 1 (знаменник), що становить 6/9 м відповідно, для будівель І, ІІ ступеня вогнестійкості.
Місцевий підрозділ ДСНС повідомляв підприємство про заборону зменшення мінімальних протипожежних відстаней під час експлуатації об`єктів, оскільки це кваліфікується як порушення пп.1.1 Розділу ІІІ НАПБ А.01.001-2014 «Правила пожежної безпеки в Україні».
У даній спірній ситуації судом зґясовано, що до проведення ОСОБА_4 реконструкції гаража-майстерні шляхом прибудови нових приміщень відстань між спірним гаражем-майстернею та будівлею заводоуправління ПАТ «Львівський хімічний завод» (приміщення клубу та адмінкорпусу) літ. «А-2» становила 6,77 м. (див. поверховий план на будівлю літ. 1Б-1» по вулиці Рахівській, 16 у м. Львові, складеного ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 06.03.2012, що відповідало додатку ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», оскільки становила більше 6 метрів.
При проведенні будівельно-технічної експертизи (висновок №17/07-18я від 03.08.2018) під час проведення огляду були проведені заміри між будинками та встановлено, що після здійснення ОСОБА_4 прибудови до гаража-майстерні відстань між будівлями зменшилася до 3,28 м, що порушує згадані норми ДБН.
Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Вказані вище бставини свідчать про те, що ОСОБА_4 , придбавши для здійснення підприємницької діяльності нежитлові приміщення гаража-майстерні, здійснив в 2008 році самовільну прибудову нових приміщень співставної площі (збільшення загальної площі об`єкта з 166,2 кв.м до 311,00 кв.м) без затвердженого проекту та дозволу на виконання будівельних робіт на земельній ділянці, що надавалася з йому як приватному підприємцю метою обслуговування існуючої будівлі (угода містила заборону самовільної забудови земельної ділянки). Отже, ОСОБА_4 , здійснивши описану самовільну прибудову:
- істотно порушив будівельні норми і правила, оскільки внаслідок проведеної ним забудови земельної ділянки порушено нормативи щодо протипожежних відстаней з будівлями згаданого підприємства хімічної промисловості, діяльність якого в силу профілю діяльності об`єктивно несе підвищені ризики в контексті пожежної безпеки;
- вчинив дії, що суперечить суспільним інтересам (дотримання правил містобудування та пожежної безпеки) та порушує права інших осіб (власних працівників та працівників суміжного підприємства) на безпечні умови праці.
Надаючи оцінку висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 15.04.2019 суд першої інстанції підставно зауважив, що такі висновки не містять оцінки дотримання при здійсненні самовільного будівництва державних будівельних норм та правил. Висновок експерта про те, що добудова до гаража-майстерні, внаслідок якої загальна площа збільшилася з 163,6 кв.м. до 311 кв.м., «не перешкоджає власнику суміжної земельної ділянки ПАТ «Львівський хімічний завод» у користуванні його земельною ділянкою та нерухомим майном» не стосується обставин, що досліджуються в цій справі, а саме: - описана добудова здійснена без затвердження проекту, отримання дозволу власника земельної ділянки та отримання дозволу компетентного органу на виконання будівельних робіт; - здійснення з істотним порушенням державних будівельних норм та правил.
Оцінюючи встановлені обставини справи в контексті оцінки обґрунтованості позовних вимог виконавчого органу місцевого самоврядування суд дійшов висновку, що єдиним способом перебудови самовільно реконструйованого об`єкта є демонтаж прибудови до гаража - майстерні, внаслідок чого будуть відновлені протипожежні відстані між цією будівлею та сусідніми будівлями підприємства хімічної промисловості.
Оскільки спадкоємці ОСОБА_4 прийняли спадщину та зареєстрували право власності на будівлю гаража-майстерні з використанням технічної документації, виготовленої в 2012 році (після смерті спадкодавця), що містила чіткі вказівки про існуючі самовільні прибудови до належного спадкодавцю гаража-майстерні, то суд вірно вважав, що вони були або повинні були бути обізнаними про ризики прийняття такого спадку. Відтак, відповідачі як спадкоємці ОСОБА_4 , успадкували весь комплекс його прав та обов`язків щодо успадкованого майна, в тому числі щодо його приведення у відповідність до попереднього стану шляхом демонтажу самовільної прибудови.
Щодо покликань апелянта на те, що справу розглянуто в судовому засіданні 27.02.2025 року без участі апелянта (відповідача) та її представника, то матеріали справи свідчать що останні повідомлялись про час та місце розгляду справи.
Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги Сихівської районної адміністрації є підставними та підлягають задоволенню.
З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального прав, тому таке слід залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги – відмовити. 
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року №460/8386/16-ц – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	М.А. Пліш 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повний текст складено 29.06.2026