Справа № 686/9599/26
Провадження № 2/686/6914/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області
у складі: головуючої судді Хараджі Н.В.,
при секретарі судових засідань Козуляк І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УНО КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УНО КАПІТАЛ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.03.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» і боржником, яким є – ОСОБА_1 , в електронній формі було укладено Договір № 1395550 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort», відповідно до умов якого, відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності були надані кредитні кошти в розмірі 4100 грн. 
Згідно з п.2.1. Договору Кошти кредиту надаються Кредитором у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .
Свої зобов`язання Кредитор виконав та перерахував шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки відповідача кошти в розмірі 4100 грн. на номер платіжної карти, що підтверджується листом від фінансової установи, яка надає послуги з переказу коштів - ТОВ «ПЕЙТЕК». Перерахування коштів відбулося на підставі укладеного між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» договору про організацію переказу грошових коштів № 03052022-1 від 03.05.2022 року. В вищезазначеному повідомлені від ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» вказані реквізити платіжної операції, в тому числі - номер платіжної карти Боржника, реквізити якої також зазначені в Договорі про надання споживчого кредиту (пункт 2.1 договору).
Відповідач зі своєї сторони, не виконав умови Договору, а саме: не здійснив належним чином погашення богу, внаслідок чого станом на дату подачі позову утворилась заборгованість в розмірі 32554 грн.
ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» відступило право вимоги за Договором № 1395550 від 25.03.2024. року (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УНО КАПІТАЛ», на підставі Договору факторингу № 10/10/24 від 10.10.2024 року.
Відповідач не повернув отриманий кредит встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки за угодою, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 32554 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4100 грн.; - заборгованість за відсотками в розмірі 20397,50 грн.; заборгованість за неустойкою/штрафами в розмірі 8056,50 грн.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2026 року, головуючим суддею у вказаній справі визначеного суддю Хараджу Н.В.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03.04.2026 року справу прийнято до провадження та розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».
01 червня 2026 року до суду надійшла інформація від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» щодо виконання ухвали про витребування доказів.
01 червня 2026 року до суду від представника відповідача, Савченко Оксани Володимирівни, надійшли письмові пояснення щодо позовної заяви, у яких зазначено:
І. Щодо права відповідача на звернення до суду із цією заявою. На розгляді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області знаходиться справа № 686/9599/26 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УНО КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Враховуючи зазначене вище, вважають за належне звернутися із цією заявою (письмовими поясненнями) та спрямувати увагу на наступне.
ІІ. Відносно правової позиції відповідача щодо вимог позовної заяви. За змістом цієї заяви (письмових пояснень) повідомляють суд про те, що проти заявлених позивачем позовних вимог в частині стягнення відсотків за кредитним договором відповідач заперечує в повному обсязі.
ІІІ. Правові норми, якими відповідач обґрунтовує безпідставність заявлених вимог.
ПЕРШЕ: відносно відсутності доказів укладення кредитного договору із визначенням умов, на які посилається позивач.
За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, […] не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Тобто, надані позивачем документи з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ним нових умов та правил, чи можливості використання позивачем додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Більше того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору кредитор дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими кредитор.
Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 провадження № 12-79гс19).
Разом з тим, оскільки відповідачем не здійснювалися будь-які активні конклюдентні дії, пов`язані із укладенням із кредитором кредитного договору саме із визначенням процентної ставки, на яку посилається позивач, відтак вимога щодо стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором необґрунтована та задоволенню не підлягає.
ДРУГЕ: щодо відсутності порушеного права позивача в частині стягнення відсотків за кредитним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду аз захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Проте право на звернення до суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 4 ЦПК України. Саме по собі звернення до суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у правових відносинах.
Відтак, завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з відповідним позовом.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за змістом постанови від 14 березня 2019 року в справі № 757/55244/17-ц зауважив, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Отже, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за змістом постанови від 23 липня 2018 року в справі № 760/8892/17 сформував висновок про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, звертаючись до суду із цією позовною заявою, позивачем жодним належним та допустимим доказом не доведено факту укладення між відповідачем та кредитором кредитного договору саме із визначенням процентної ставки, на яку посилається позивач, що вказує на відсутність порушеного права позивача в частині стягнення відсотків за кредитним договором та свідчить про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог в цій частині.
У зв`язку з викладеним представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УНО КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині стягнення відсотків за кредитним договором.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте позовна заява містить клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися. У письмових поясненнях, поданих до суду, просили розглянути справу за їх відсутності.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.
25.03.2024 між ТОВ «Селфі кредит» та  ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1395550 у порядку визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 4 100,00 грн. строком на 360 днів. Стандартна процента ставка становить 2,5 % в день.
Згідно з інформацією, зазначеною в копії листа ТОВ «Пейтек» № 20251119-142 від 19.11.2025, адресованого ТОВ «Селфі Кредит», на банківську картку відповідача було успішно зараховано 4 100,00 грн.
Із відповіді АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано банківську картку № НОМЕР_1 . Також надана банком інформація свідчить, що в період з 25.03.2024 по 30.03.2024 на зазначену картку було зараховано грошові кошти в сумі 4 100,00 грн.
За розрахунком ТОВ «Селфі Кредит» заборгованість ОСОБА_1 за договором №1395550 від 25.03.2024 року становить 32554 грн. та складається з заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4100 грн.; заборгованість за відсотками в розмірі 20397,50 грн.; заборгованість за неустойкою/штрафами в розмірі 8056,50 грн.
Між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «УНО КАПІТАЛ» 10 жовтня 2024 року було укладено договір факторингу №10/10/24, відповідно до умов якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги, до відповідача ОСОБА_1 за договором №1395550 від 25.03.2024 року на суму 32554 грн., що підтверджується копією витягу з реєстру боржників.
15 грудня 2025 року ТОВ «ФК «УНО КАПІТАЛ» надіслало ОСОБА_1 досудову вимогу, однак відповідач залишив її без реагування.
Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.
В частині 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»(в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Як регламентовано в ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно ст. 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача 8056,50 грн. заборгованості за неустойкою.
Відповідно до п.18. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (не виконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Приймаючи до уваги те, що заборгованість за неустойкою в сумі 8056,50 грн. нарахована відповідачу у період дії в Україні воєнного стану, у зв`язку з чим позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки за таке прострочення, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача за кредитним договором 8056,50 грн. заборгованості за неустойкою задоволенню не підлягає.
За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд критично оцінює доводи представника відповідача ОСОБА_2 , викладені у письмових поясненнях від 01 червня 2026 року, з огляду на таке.
Посилання представника відповідача на відсутність належних доказів укладення кредитного договору із визначенням умов щодо сплати процентів є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Так, судом встановлено, що 25.03.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1395550 в електронній формі у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Надані позивачем документи містять усі істотні умови договору, зокрема розмір кредиту, строк кредитування, порядок його повернення та розмір процентної ставки. З матеріалів справи вбачається, що стандартна процентна ставка за договором становила 2,5 % на день, а відповідач, здійснюючи дії щодо оформлення кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та підтверджуючи свою волю одноразовим ідентифікатором, акцептував пропозицію кредитодавця на визначених умовах.
Відповідно до частин 6, 12 статті 11 та статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у встановленому законом порядку, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а тому має однакову юридичну силу.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК» та інформацією АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», згідно з якою на банківську картку, емітовану на ім`я відповідача, були зараховані кошти у сумі 4100 грн. Отримавши кредитні кошти та не повернувши їх кредитодавцю, відповідач фактично визнав існування між сторонами кредитних правовідносин.
Суд також відхиляє посилання представника відповідача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки фактичні обставини зазначеної справи не є тотожними обставинам даної справи. У справі, що розглядається, позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору в електронній формі, які підтверджують погодження сторонами істотних умов договору, у тому числі умов щодо розміру процентної ставки.
Безпідставними є також доводи представника відповідача про відсутність порушеного права позивача в частині стягнення процентів за користування кредитом. Згідно зі статтями 1048, 1054 ЦК України проценти за користування кредитом є платою за користування грошовими коштами та підлягають сплаті позичальником у розмірі та порядку, визначених договором. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, право вимоги щодо стягнення такої заборгованості перейшло до позивача на підставі договору факторингу №10/10/24 від 10.10.2024 року.
Доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором або доказів недійсності чи неукладеності договору суду не надано. Відповідачем також не спростовано факт отримання кредитних коштів та не подано доказів, які б свідчили про помилковість здійсненого позивачем розрахунку заборгованості за тілом кредиту та процентами.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що доводи представника відповідача ОСОБА_2 , викладені у письмових поясненнях від 01 червня 2026 року, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, спростовуються наявними у справі доказами та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 24 497,50 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту — 4100 грн. та заборгованості за відсотками — 20397,50 грн.
За приписами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2662,40 грн. Однак, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 2003,89 грн.
Керуючись ст.12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 211, 223, 263, 265 ЦПК України, ст.11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Позов – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (код ЄДРПОУ 44276926, місцезнаходження: вул. Мечнікова, будинок 3, офіс 306, місто Київ, 01133) заборгованість у розмірі 24 497,50 грн. 
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (код ЄДРПОУ 44276926, місцезнаходження: вул. Мечнікова, будинок 3, офіс 306, місто Київ, 01133) судовий збір у розмірі 2003,89 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду через Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата виготовлення повного тексту рішення суду 18.06.2026 року.

Суддя Хмельницького
міськрайонного суду Н.В. Хараджа