ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.06.2026	Справа № 910/2899/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом Фізичної особи-підприємця Кучай Валентина Вікторовича 
до ОСОБА_1 
про стягнення 12 673,16 грн, 
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Кучай Валентина Вікторовича до ОСОБА_1 про стягнення 12 673,16 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за договором поставки № КВ 30-08/4 від 01.08.2024, внаслідок чого утворилася заборгованість. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2026 відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, встановлено сторонам процесуальні строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, заяв і клопотань, а також пояснень.
27.04.2026 до суду від позивача засобами поштового зв`язку та через систему «Електронний Суд» надійшли додаткові пояснення у справі. 
11.05.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2026 відзив ОСОБА_1 на позовну заяву залишено без розгляду. 
14.05.2026 до суду від відповідача надійшли пояснення. 
22.05.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на пояснення відповідача, у якій позивач просив залишити без розгляду подані відповідачем 14.05.2026 пояснення, у зв`язку з пропуском процесуальних строків. 
Суд, дослідивши подані сторонами документи, дійшов висновку, що подані відповідачем 14.05.2026 пояснення слід залишити без розгляду, з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України.
Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.
За приписами ст. 7 ГПК України, господарський суд зобов`язаний забезпечити процесуальну рівність сторін. При цьому суд повинен: не допускати процесуальних переваг однієї сторони перед іншою; однаково вимагати від сторін виконання їхніх процесуальних обов`язків; однаковим чином застосовувати до сторін заходи процесуальної відповідальності.
Відповідно до положень ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Суд звертає увагу відповідача, що норми ГПК України мають тлумачитися у їх сукупності з іншими процесуальними нормами. Так, п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України дійсно надає право учаснику справи надавати пояснення суду. 
Водночас, відповідно до ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. В межах позовного провадження законодавець надав можливість учасникам справи у повній відповідності із ст. 161 ГПК України висловити свої міркування у п`яти основних заявах по суті справи: позивачу у позовній заяві та відповіді на відзив, відповідачу у відзиві на позовну заяву та запереченнях та третій особі у поясненнях. Порядок, строки, механізм подання цих заяв по суті справи чітко регламентується ГПК України. 
В свою чергу, подання інших пояснень можливе лише з дозволу суду. Так, відповідно до ч. 5 ст. 161 ГПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було подано відзив на позовну заяву із пропуском встановленого судом строку на його подання, у зв`язку з чим такий відзив ухвалою від 13.05.2026 залишено без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України.
При цьому, відповідач не звертався до суду із заявами/клопотання про поновлення пропущеного строку на подання відзиву із обґрунтуванням поважності причин такого пропуску. 
В той же час, подані відповідачем 14.05.2026 пояснення по суті є відзивом на позовну заяву, строк на подання якого пропущено. До того ж, відповідачем пропущено встановлений ухвалою суду від 23.03.2026 строк на подання пояснень, який було встановлено судом до 23.04.2026. При цьому, суд не надавав дозвіл відповідачу на подання пояснень з окремого питання в порядку ч. 5 ст. 161 ГПК України.
Отже, дії відповідача у повній мірі не відповідають вимогам ГПК України, оскільки останній діє не у спосіб, передбачений ГПК України, що виключає підстави для прийняття пояснень від 14.05.2026 та врахування їх під час розгляду справи. 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України). 
Будь-яких інших заяв/клопотань від сторін до суду не надходило. 
Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України. 
Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.
01.08.2024 між Фізичною особою-підприємцем Кучай Валентином Вікторовичем (надалі - позивач, постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Судавцовим Іваном Васильовичем (надалі - відповідач, покупець) укладено договір поставки № КВ 30-08/24 (надалі - Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору позивач зобов`язується в порядку та на умовах визначених Договором поставити сільськогосподарську продукцію у власність відповідача, а відповідач зобов`язується в порядку та на умовах Договору прийняти та оплатити таку продукцію.
Загальна ціна Договору складається із вартості всіх партій продукції за весь період дії цього Договору, що підтверджується видатковими накладними постачальника, підписаними уповноваженими представниками сторін (п. 2.1. Договору). 
Остаточна сума взаєморозрахунків між постачальником і покупцем за кожний місяць уточняється до 30 (тридцятого) числа поточного місяця згідно з актами звірок (п. 2.4. Договору). 
Відповідно до п. 2.5. Договору зобов`язання постачальника з поставки продукції вважаються виконаними у повному обсязі з моменту фактичної передачі продукції у власність покупця та підписання видаткових накладних уповноваженими представниками сторін. 
Відповідно до п. 6.1 Договору відповідач здійснює розрахунки за поставлену продукцію протягом 7 (семи) календарних днів з моменту поставки, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача. 
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками і діє до 31.12.2024 (п. 9.1. Договору).
Звертаючись із даним позовом до суду, позивач зазначив, що ним на виконання Договору поставлено відповідачу товар на загальну суму 12 673,16 грн відповідно до видаткових накладних від 04.09.2024 № 3320, від 05.09.2024 № 3339 та № 3341, однак відповідач своїх зобов`язань щодо оплати товару не здійснив, внаслідок чого за відповідачем обліковується заборгованість. 
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (частини 1, 2 статті 712 ЦК України).
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Судом встановлено, що спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що відповідач не здійснив оплату постановленого позивачем товару за договором поставки від 01.08.2024 № КВ 30-08/24, відповідно до видаткових накладних від 04.09.2024 № 3320, від 05.09.2024 №№ 3339, 3341 на загальну суму 12 673,16 грн. 
Із долученої до позовної заяви копії вказаного договору поставки вбачається, що такий договір викладено на трьох аркушах, перші два з яких містять підпис та печатку позивача (постачальника) та підпис відповідача (покупця) без скріплення його печаткою. Водночас, остання (третя) сторінка вказаного договору (після викладення змісту всіх його умов) відповідачем не підписана, а також не скріплена печаткою ФОП Судавцова Івана Васильовича. 
При цьому, умовою набрання Договором чинності згідно положень його п. 9.1. є підписання його сторонами та скріплення печатками. 
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України).
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Таким чином, відсутність підпису відповідача на останньому аркуші Договору (після викладення всіх його умов), а також відсутність його печатки на такому Договорі, свідчить про непогодження останнім умов цього Договору, а відтак і відсутність згоди на його укладення. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17, зазначено, що неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
Водночас, непідписаний однією із сторін правочин набуває юридичної сили укладеного, тобто за ним виникають права і обов`язки і він може досліджуватись на предмет його недійсності у випадку, якщо відбулось його подальше схвалення цією особою, що є таким способом волевиявлення особи до вчинення правочину, що вбачається із норм ст. 241 Цивільного кодексу України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
На підтвердження здійснення господарської операції з постачання товару за Договором позивачем долучено видаткові накладні: від 04.09.2024 № 3320 на суму 4079,92 грн, від 05.09.2024 № 3339 на суму 4165,00 грн та від 05.09.2024 № 3341 на суму 4428,98 грн. Вказані накладні містять посилання на договір № КВ 30-08/24 від 01.08.2024.
Так, суд встановив, що вищезазначені видаткові накладні підписано та скріплено печаткою позивача. При цьому, вказані видаткові накладні містять підписи у графі отримувача товарів, однак без зазначення прізвища та посади осіб, яким належать такі підписи, що унеможливлює їх ідентифікацію. 
Суд зазначає, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до визначення, наведеного у ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ-документ, який містить відомості про господарську операцію. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Вимоги до первинних документів передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а саме: первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а тому суд має досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.
Також, Верховний суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19 звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Втім, суд констатує, що позивачем не надано в матеріали справи будь-яких інших доказів, які б дійсно підтверджували реальність господарських операцій за наданими видатковими накладними від 04.09.2024 № 3320, від 05.09.2024 №№ 3339, 3341 (до прикладу: товарно-транспортних накладних або ж зареєстрованих позивачем, як постачальником товару, податкових накладних), тоді як вказані видаткові накладні не можуть бути визнані судом належними доказами здійснення передачі товару відповідачу, оскільки підписані особами, відомості про яких матеріали справи не містять.
Отже, сам лише факт складання та підписання видаткових накладних не є безумовним свідченням реальності господарських операцій.
Доданий до позовної заяви Акт звірки взаємних розрахунків КВНФ-000024 за період з 01.08.2024 по 23.02.2026 за договором № КВ 30-08/24 від 01.08.2024 не є належним доказом отримання відповідачем товару, оскільки за сталою практикою Верховного суду, акт звірки взаєморозрахунків не є первинним бухгалтерським обліковим документом, має інформаційний характер та відображає рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств. 
Так, за висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 10.09.2019 по справі №916/2403/18, від 19.09.2019 по справі №910/14566/18, від 04.12.2019 по справі №916/1727/17, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.
Водночас, суд зазначає, що Акт звірки взаємних розрахунків КВНФ-000024 за період з 01.08.2024 по 23.02.2026 підписано лише з боку позивача та він не є погодженим зі сторони відповідача.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. (ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України).
Частинами 1-2 статті 74 ГПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частин 1-3 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, оскільки Договір не підписано відповідачем, що свідчить про його неукладеність, а також відсутні належні докази реального здійснення постачання товару позивачем на користь відповідача та прийняття останнім такого товару, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем підстав для стягнення з відповідача заявленої суми заборгованості. 
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити. 
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата підписання повного рішення: 10.06.2026.

Суддя Т. Ю. Трофименко