Справа № 465/1098/26 Головуючий у 1 інстанції: Коліщук З.М. 
Провадження № 33/811/512/26 Доповідач: Галапац І. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі: 
судді Галапаца І.І.,
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові, апеляційну скаргу правопорушника ОСОБА_1 на постанову судді Франківського районного суду м.Львова від 4 березня 2026 року,
з участю правопорушника – ОСОБА_1 ,
захисника правопорушника – адвоката Цибулі І.Й., 
представника потерпілої ОСОБА_2 – адвоката Федькович Г.В.

в с т а н о в и в:

цією постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 173 - 2 КУпАП та накладено стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 (десять) днів.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 коп.
Направлено ОСОБА_1 до Управління соціального захисту Львівської міської ради, що за адресою: м. Львів, пл. Ринок 1, для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк 3 (три) місяці.
Згідно постанови судді,  ОСОБА_1 13 січня 2026 року близько 18:00 год. у АДРЕСА_1 , повторно, протягом року вчинив домашнє насильство психологічного характеру щодо своєї дружини, а саме погрожував фізичною розправою, ображав словесно, чим своїми діями останній завдав шкоди психічному здоров`ю потерпілої, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
В апеляційній скарзі правопорушник ОСОБА_1 покликається на те, що оскаржувана постанова є незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що суддя районного суду, при розгляді справи, допустила неповноту і однобічність у дослідженні доказів по справі, не розкрила їх суть, не дала їм належної оцінки, а лише формально вказала на них. Стверджує, що місцевий суд помилково дійшов висновку що він протягом року вчинив домашнє насильство психологічного характеру щодо своєї дружини. Зазначає, що у нього був відсутній умисел на заподіяння шкоди фізичному та психологічному здоров`ю потерпілої, у той час, як у даній ситуації мав місце саме конфлікт, однак, фізичною розправою їй не погрожував, нецензурними словами її не ображав, потерпіла сама спровокувала на сварку. Звертає увагу на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення апелянтом дій, передбачених ч.3 ст. 173-2 КУпАП та настання для потерпілої наслідків, зазначених у цій статті. 
Просить оскаржувану постанову скасувати, провадження у справі закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 173-2 КУпАП. 
У запереченнях на апеляційну скаргу правопорушника ОСОБА_1 – представник потерпілої ОСОБА_2 – адвокат Федькович Г.Є. вважає постанову місцевого суду законною та обгрунтоваю, у зв`язку з чим просить таку залишити без змін, а апеляційну скарну – без задоволення. 
Заслухавши пояснення правопорушника ОСОБА_1 та виступ його захисника – адвоката Цибулі І.Й. про задоволення апеляційної скарги, думку представника потерпілої ОСОБА_2 – адвоката Федькович Г.В. про залишення постанови місцевого суду без змін, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку що така не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 3 ст. 173-2 КУпАП адміністративним правопорушенням є повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частинами першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.
Згідно з п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
В силу змісту ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, зокрема, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. 
Відповідно до положень статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
У ст. 280 КУпАП визначено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, повинно бути з`ясовано, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також повинно бути з`ясовано інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладанні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Як вбачається із матеріалів справи суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі досліджених доказів дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 173 - 2 КУпАП. 
Такий висновок суду підтверджується зібраними по справі доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ВБА №212067 від 06 лютого 2026 року; заявою ОСОБА_2 від 15 січня 2026 року; поясненнями ОСОБА_2 від 15 січня 2026 року; поясненнями ОСОБА_1 від 06 лютого 2026 року; постановою Франківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2025 року у справі №465/1573/25 (провадження 3/465/1150/25) та іншими наявними в матеріалах справи доказами, яким суддя районного суду дала належну правову оцінку в своїй постанові, з чим погоджується і апеляційний суд.
Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обгрунтовано визнав їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, зібрані у порядку, встановленому КУпАП.
Крім цього, в суді апеляційної інстанції правопорушник ОСОБА_1 пояснив, що прийняті місцевими судами рішення щодо визнання його винуватості у вчиненні домашнього насильства та обмежувальний припис він в апеляційному порядку не оскаржував, при цьому зазначив, що можливо і висловлювався в сторону потерпілої ОСОБА_2 нецезурною лексикою. 
Наявний в матеріалах справи протокол про адміністративне правопорушення серії ВБА №212067 від 06 лютого 2026 року; складений щодо ОСОБА_1 за своєю формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, містить у собі усі необхідні дані щодо обставин вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.173-2 КУпАП, та особи-порушника, чим спростовуються твердження апелянта. 
Апеляційний суд не бере до уваги доводи правопорушника ОСОБА_1 про те, що він не вчиняв домашнього насильства, оскільки такі спростовуються зібраними та дослідженими по справі вищепереліченими доказами, а невизнання правопорушником своєї вини у скоєному, суд розцінює як спосіб уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення, та відхиляє їх.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).
Таким чином, покликання апелянта про те, що постанова не в повній мірі відповідає вимогам закону, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. Суддя відповідно до ст.ст. 245 та 280 КУпАП повно і всебічно з`ясувала усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. 
Крім цього, відповідно до ст. 39-1 КУпАП у разі вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі суд під час вирішення питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення має право одночасно вирішити питання про направлення особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, на проходження програми для таких осіб, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чи Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».
У п. 10 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить направлення кривдника на проходження програм для кривдників.
Згідно з ч.ч. 1, 6 статті 28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» суб`єктами, відповідальними за виконання програм для кривдників, є місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування. Кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством.
Відтак, апеляційний суд вважає, що суддя районного суду, враховуючи вимоги ст. 39-1 КУпАП та Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», прийшла до обгрунтованого переконання про направлення ОСОБА_1 до Управління соціального захисту Львівської міської ради для проходження програми для кривдників строком на 3 місяці.
Отже, доводи апеляційної скарги правопорушника ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не спростовують висновків суду першої інстанції.
Обставини, які б виключали провадження в справі, відповідно до ст. 247 КУпАП, відсутні. 
У зв`язку з вищенаведеним, апеляційний суд вважає постанову місцевого суду законною і обґрунтованою та не вбачає підстав для її скасування. 
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, –

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу правопорушника ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову судді Франківського районного суду м.Львова від 4 березня 2026 року стосовно ОСОБА_1 – без змін.  
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Галапац І.І.