Єдиний унікальний номер справи № 761/15730/24
Провадження № 22-ц/824/1162/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою комунального концерну «Центр комунального сервісу» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального концерну «Центр комунального сервісу», ОСОБА_2 про розділення особових рахунків для оплати за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В :

29 квітня 2024 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом до відповідачів.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, зокрема позивачу належить 3/8 частин квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.02.2018. Інші 5/8 частин квартири належать ОСОБА_2 .
Постановою Київського апеляційного суду від 04.05.2023 визначений порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . Зокрема, у користування ОСОБА_1 виділено кімнату площею 11,6 кв.м., а у користування ОСОБА_2 - кімнату 18,9 кв.м. У спільному користуванні залишено кухню площею 7,9 кв.м., коридор площею 7,2 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м.
Після набрання судовим рішенням законної сили позивачу не вдається домовитися з відповідачем ОСОБА_2 про оплату комунальних послуг, спожитих пропорційно частки кожного із співвласників.
У свою чергу відповідач Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» у розділенні особових рахунків також відмовив на підставі відсутності згоди іншого співвласника, тобто відповідача ОСОБА_2 .
Враховуючи викладене, позивач просив суд зобов`язати Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» розділити особовий рахунок квартири АДРЕСА_1 на два окремих особових рахунки у відповідності з порядком користування житловими кімнатами, який визначений постановою Київського апеляційного суду від 04.05.2023, розділивши при цьому оплату за площу загального користування між особовими рахунками відповідно до частки кожного співвласника. Зокрема, закріпити один особовий рахунок на площу 18,58 кв.м. за ОСОБА_1 , другий особовий рахунок на площу 30,52 кв.м. за ОСОБА_2 .
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 02 червня 2025 року відповідач комунальний концерн «Центр комунального сервісу» направив апеляційну скаргу. Апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову до відповідача комунального концерну «Центр комунального сервісу» у повному обсязі.
05 серпня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
11 серпня 2025 року від апелянта до суду подано додаткові пояснення у справі, в яких останній просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову до відповідача комунального концерну «Центр комунального сервісу» у повному обсязі. 
Станом на день розгляду справи відзив від іншого відповідача на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 19 березня 2026 року з`явилися представник позивача Соляник Д. П., який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення; представники відповідача комунального концерну «Центр комунального сервісу» - Жекова Г. І., Гірчак Г.Л., які підтримали апеляційну скаргу та просили апеляційний суд її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що квартира перебуває у спільній частковій власності сторін із визначенням часток 3/8 та 5/8, що підтверджується правовстановлюючими документами; постановою апеляційного суду визначено порядок користування спірним житловим приміщенням із закріпленням за кожним співвласником окремих кімнат та залишенням допоміжних приміщень у спільному користуванні; між співвласниками відсутня згода щодо порядку оплати житлово-комунальних послуг, а відповідачем безпідставно відмовлено у розподілі особового рахунку з мотивів відсутності такої згоди; відповідно до вимог чинного законодавства співвласники зобов`язані нести витрати на утримання майна пропорційно своїм часткам, а у разі відсутності згоди порядок розподілу плати може бути визначений судом; з урахуванням встановленого порядку користування квартирою наявні правові підстави для розподілу особового рахунку із визначенням окремих особових рахунків пропорційно площі, що перебуває у користуванні кожного співвласника, включаючи відповідну частку площ загального користування.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що позовну заяву подано з порушенням вимог до її змісту, оскільки вона не містить сформульованих позовних вимог до одного із співвідповідачів, що мало наслідком необхідність залишення її без руху, проте суд безпідставно відкрив провадження у справі; розгляд справи здійснено за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання у зв`язку з направленням судової кореспонденції за неправильною адресою та її фактичним неотриманням, що призвело до порушення принципів змагальності та права на справедливий суд; суд першої інстанції не забезпечив відповідачу можливості реалізувати процесуальні права, зокрема подати заперечення та докази; позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки комунальний концерн не є виконавцем житлово-комунальних послуг і не наділений повноваженнями щодо розподілу особових рахунків; позивачем не наведено та судом не встановлено обставин і доказів, які б свідчили про порушення прав позивача саме цим відповідачем та про наявність у нього обов`язку здійснювати розподіл особового рахунку.

Щодо доводів апелянта про розгляд справи за відсутності відповідача, який нібито не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання у зв`язку з направленням судової кореспонденції за неправильною адресою та її неотриманням, апеляційний суд зазначає таке:
Стосовно наведених доводів про порушення процесуальних прав у зв`язку з розглядом справи за відсутності відповідача, колегія суддів виходить із того, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 липня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 18 вересня 2024 року. Як убачається з матеріалів справи, 12 серпня 2024 року відповідачу-1 було направлено судову кореспонденцію, зокрема копію ухвали про відкриття провадження, судову повістку, копію позовної заяви та додані до неї матеріали.
Вказане поштове відправлення було направлено за адресою місцезнаходження відповідача: АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи. 10 вересня 2024 року відправлення повернуто до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що засвідчується відповідною довідкою поштового відділення.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про надходження поштового відправлення, не скористався можливістю його отримання протягом встановленого строку зберігання. З урахуванням того, що відповідач є юридичною особою, яка зобов`язана належним чином організовувати отримання кореспонденції за своїм місцезнаходженням, він вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Доводи апелянта про те, що судова повістка не була отримана через неправильне зазначення поштового індексу, апеляційний суд вважає безпідставними. Як встановлено під час апеляційного розгляду, первісно на конверті дійсно було зазначено інший індекс, однак у подальшому цей індекс виправлено на правильний - 03179, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, суд першої інстанції усунув технічну описку, а поштове відправлення було фактично спрямовано за правильною адресою відповідача.
Крім того, поштовий індекс використовується для автоматизованого сортування та визначення відділення, яке має доставити лист. Якщо адреса (вулиця, будинок, квартира) вказана правильно, пошта зобов`язана доставити лист за цією адресою, навіть якщо індекс помилковий або вказує на інше відділення. У даному випадку адреса місцезнаходження відповідача (вулиця, номер будинку) була зазначена правильно, що виключає можливість висновку про направлення кореспонденції неналежному адресату.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що поштові відправлення були направлені неправильному адресатута, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, а тому наведені доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Щодо посилання апелянта на те, що повернення поштового відправлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про належне повідомлення, а також на нібито неправильне зазначення адреси та відсутність відмови від отримання кореспонденції, колегія суддів зазначає, що такі доводи самі по собі не спростовують факту належного направлення судової кореспонденції за місцезнаходженням відповідача та не свідчать про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону та зазначає наступне:
18 жовтня 2023 року введено в дію Закон України від 29 червня 2023 року № 3200-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» (далі - Закон № 3200-IX), який був розроблений для запровадження обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів у Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ЄСІТС) представниками правничих професій, юридичними особами та фізичними особами-підприємцями, оскільки особи, які за законом зобов`язані зареєструвати офіційні електронні адреси в ЄСІТС, зволікають з виконанням свого обов`язку.
Статтею 14 ЦПК України, зокрема, передбачено, що у судах функціонує Єдина судова Єдина судова інформаційно-комунікаційна система.
Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідно до пунктів 24, 25 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, який затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі - Положення про ЄСІТС) підсистема «Електронний суд» (далі - Електронний суд) - це підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, між користувачем цієї підсистеми та Вищою радою правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.
Відповідно до пункту 10 Положення про ЄСІТС адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої Електронні кабінети в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої Електронні кабінети в ЄСІТС у добровільному порядку.
Апеляційний суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12.12.2018 у справі №752/11896/17-ц, на яку посилається апелянт, відповідно до якої повернення судової повістки/кореспонденції з відміткою поштового оператора "за закінченням терміну зберігання" саме по собі не дає підстав вважати, що учасник справи був належним чином поінформований про час і місце судового розгляду; аналогічний підхід висловлювався і Касаційним цивільним судом (зокрема, у постанові від 20.06.2018 у справі №127/2871/16-ц). Разом із тим у кожній конкретній справі ці обставини підлягають оцінці у сукупності з іншими даними про процесуальну комунікацію та поведінку учасника.
Оцінюючи доводи юридичної особи, апеляційний суд також враховує приписи ЦПК України щодо використання ЄСІТС як одного з каналів обміну документами, а також встановлений для юридичних осіб обов`язок реєстрації електронного кабінету, що спрямовано на забезпечення належної процесуальної комунікації з судом.
Так, на відміну від моделі повідомлення, оцінюваної Великою Палатою Верховного Суду у 2018 році у цивільному процесі чинна редакція ЦПК України передбачає використання ЄСІТС як стандартного інструменту обміну документами, а для юридичних осіб встановлює обов`язок реєстрації електронного кабінету (ч. 6 ст. 14 ЦПК України), який покликаний забезпечити належну процесуальну комунікацію між судом і учасником справи.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що після набрання чинності змінами, внесеними Законом України №3200-IX, для юридичних осіб у цивільному процесі встановлено обов`язок реєстрації та використання електронного кабінету в ЄСІТС (ч. 6 ст. 14 ЦПК України), а невиконання цього обов`язку тягне ризик процесуальних наслідків, пов`язаних з отриманням/неотриманням процесуальних документів.
Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постанові від 03.11.2025 у справі № 917/2317/24, де Верховний Суд, оцінюючи доводи юридичної особи про необізнаність щодо розгляду справи, виходив із того, що надсилання судових документів за належною адресою та повернення поштових відправлень не свідчать про порушення судом обов`язку повідомлення, а відсутність (несвоєчасність) реєстрації електронного кабінету є дією/бездіяльністю самого учасника, яка не може покладатися на суд та не створює підстав для висновку про неналежне повідомлення.
В постанові від 05 лютого 2026 року по справі № 11/5025/1265/12 (495/5193/18) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначено, що повернення поштових відправлень із відміткою "за закінченням терміну зберігання" не може автоматично тлумачитися як підтвердження фактичного інформування особи. Однак у випадку юридичної особи така обставина не спростовує висновку про дотримання судом вимог процесуального закону щодо повідомлення, якщо суд надсилав документи за належною адресою, а юридична особа, будучи зобов`язаною зареєструвати електронний кабінет у ЄСІТС, не виконала цього обов`язку та, відповідно, прийняла на себе ризики наслідків такої бездіяльності.
Отже, невиконання юридичною особою обов`язку щодо реєстрації електронного кабінету (за наявності такого обов`язку відповідно до закону) не означає автоматичного належного повідомлення, однак свідчить про невикористання передбаченого законом інструменту процесуальної комунікації і, відповідно до принципу змагальності та ризику процесуальної поведінки (ст. 12 ЦПК України), покладає на таку особу ризик наслідків, пов`язаних із невчиненням необхідних процесуальних дій.
За таких обставин доводи комунального концерну «Центр комунального сервісу» про його неналежне повідомлення за сукупністю встановлених обставин не спростовують висновку щодо дотримання судом першої інстанції вимог процесуального закону про повідомлення комунального концерну «Центр комунального сервісу» про розгляд справи в суді першої інстанції та не зумовлюють скасування судового рішення відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Повернення поштових відправлень із відміткою "за закінченням терміну зберігання" не може автоматично тлумачитися як підтвердження фактичного інформування особи (що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду). Однак у випадку юридичної особи така обставина не спростовує висновку про дотримання судом вимог процесуального закону щодо повідомлення, якщо суд надсилав документи за належною адресою, а юридична особа, будучи зобов`язаною зареєструвати електронний кабінет у ЄСІТС, не виконала цього обов`язку та, відповідно, прийняла на себе ризики наслідків такої бездіяльності (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).
Апелянт в апеляційній скарзі також зазначає, що не був належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, а відтак був позбавлений можливості подати відзив, докази, заяви та заперечення.
На відміну від юридичної особи, для фізичної особи реєстрація електронного кабінету є правом, а не обов`язком, тому оцінка доводів про повідомлення здійснюється з урахуванням фактичних даних про вручення процесуальних документів та реальної можливості участі у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», будучи юридичною особою та суб`єктом, на якого законом покладено обов`язок реєстрації електронного кабінету в ЄСІТС, не виконав такий обов`язок своєчасно, оскільки зареєстрував електронний кабінет лише 02 грудня 2024 року, тоді як відповідні законодавчі зміни набрали чинності 18 жовтня 2023 року та підлягали застосуванню на момент відкриття провадження у справі, здійснення судових викликів і повідомлень, а також ухвалення рішення судом першої інстанції.
За таких обставин невикористання відповідачем передбаченого законом інструменту електронної процесуальної комунікації не може бути поставлено в провину суду та свідчить про неналежне виконання самим відповідачем процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим ризики настання негативних процесуальних наслідків, пов`язаних із неотриманням процесуальних документів, покладаються саме на нього.
При цьому направлення судом першої інстанції процесуальних документів поштовим зв`язком та їх повернення із відміткою «за закінченням строку зберігання» не спростовує висновку про дотримання судом вимог процесуального закону щодо повідомлення відповідача, з огляду на його обов`язок забезпечити належне отримання кореспонденції, у тому числі шляхом використання електронного кабінету в ЄСІТС.

Щодо доводів апелянта про те, що Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» є неналежним відповідачем у справі, колегія суддів зазначає таке.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, обмежився встановленням факту спільної власності на нерухоме майно, однак не врахував відсутність підстав для пред`явлення позовних вимог саме до Комунального концерну «Центр комунального сервісу», який, на його думку, не є виконавцем житлово-комунальних послуг.
Разом із тим такі доводи є необґрунтованими та не відповідають змісту спірних правовідносин.
З матеріалів справи вбачається, що спір виник не з приводу якості чи обсягу надання житлово-комунальних послуг, а у зв`язку з неможливістю реалізації позивачем свого права на окремий облік та оплату таких послуг відповідно до визначеного судом порядку користування майном.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, саме Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», діючи на підставі договірних відносин з виконавцями житлово-комунальних послуг, здійснює функції з ведення обліку споживачів, нарахування платежів, формування та направлення рахунків на оплату.
Відтак позовні вимоги у даній справі спрямовані не на оспорювання діяльності виконавців житлово-комунальних послуг як таких, а на зобов`язання суб`єкта, який фактично здійснює облік, розрахунок та виставлення рахунків, вчинити дії щодо розподілу особового рахунку відповідно до часток співвласників та встановленого порядку користування майном.
За таких обставин саме Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» є належним відповідачем у цій справі, оскільки предмет позову безпосередньо пов`язаний із здійснюваними ним функціями, а доводи апелянта про протилежне є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Крім того, 08 серпня 2025 року від апелянта до апеляційного суду надійшли додаткові письмові пояснення.
Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що вказані пояснення подані після відкриття апеляційного провадження ухвалою апеляційного суду від 10 липня 2025 року, при цьому апелянтом не наведено жодних доводів та не заявлено клопотання щодо поновлення строку на подання відповідних доповнень.
Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заявлених у встановлений законом строк, і не вправі виходити за їх межі. Суд апеляційної інстанції також не бере до уваги доводи, які не були належним чином викладені у відповідному процесуальному документі.
Доповнення до апеляційної скарги можуть бути подані лише в межах строку на апеляційне оскарження. Доводи, які не були предметом апеляційного оскарження у визначений законом строк, не можуть вважатися належним чином заявленими та, відповідно, не підлягають врахуванню судом апеляційної інстанції.
За таких обставин подані 08 серпня 2025 року додаткові пояснення мають позапроцесуальний характер, у зв`язку з чим апеляційний суд не приймає їх як підставу для перегляду рішення суду першої інстанції та не надає їм правової оцінки.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що у зазначених додаткових поясненнях апелянт, зокрема, посилався на те, що у прохальній частині позовної заяви позивачем не конкретизовано, щодо яких саме видів житлово-комунальних послуг необхідно здійснити розподіл особового рахунку.
Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке:
Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що позивач зазначав про існування різних підходів до обліку житлово-комунальних послуг залежно від площі приміщення або кількості проживаючих осіб, однак прямо не конкретизував у позовних вимогах відповідні види послуг.
Разом із тим постановою Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого у користування ОСОБА_1 виділено житлову кімнату площею 11,6 кв.м., у користування ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 18,9 кв.м., тоді як кухня площею 7,9 кв.м., коридор площею 7,2 кв.м., вбиральня площею 1,0 кв.м. та ванна кімната площею 2,5 кв.м. залишені у спільному користуванні сторін.
Отже, зазначеним судовим рішенням фактично конкретизовано обсяг користування кожного зі співвласників із визначенням відповідних площ приміщень, що перебувають у їх користуванні, а також часток у площах спільного користування.
З огляду на це, колегія суддів виходить з того, що розподіл обов`язку зі сплати житлово-комунальних послуг у даному випадку об`єктивно пов`язаний саме з площею приміщень, які перебувають у користуванні кожного співвласника, а також із часткою у площах спільного користування.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції про розподіл особових рахунків є похідним від встановленого судом порядку користування майном та має реалізовуватися у спосіб, що узгоджується з таким порядком, тобто пропорційно площі, визначеній для кожного співвласника.
За таких обставин колегія суддів вважає, що зазначене рішення у спорі про розподіл особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг може бути застосоване насамперед до тих видів послуг, облік та нарахування яких здійснюється залежно від площі приміщення, оскільки саме такі послуги є співвідносними із визначеним судом порядком користування.
Таким чином, специфіка попереднього судового рішення, яким визначено порядок користування квартирою виходячи з площі приміщень, зумовлює і межі застосування рішення у даній справі у частині тих житлово-комунальних послуг, які обліковуються залежно від площі.
Таке зауваження не є вирішенням питання щодо порядку виконання рішення суду чи його тлумаченням, однак відображає взаємозв`язок між встановленим судом порядком користування майном і характером спірних правовідносин.
Водночас зазначені обставини не були предметом апеляційного оскарження у межах поданої апеляційної скарги, а відтак не впливають на висновок суду апеляційної інстанції щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу комунального концерну «Центр комунального сервісу» залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько