КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/7835/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/893/26

04 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Стефанович Ірини Валеріївни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді Коваленко І.В., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення - самостійне виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, -
в с т а н о в и в:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що заявник та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2012 року. Шлюб було зареєстровно Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом?янського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 837 від 29.06.2012 року.
Від шлюбу в заявника та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_3 .
11.02.2018 року шлюб між заявником та ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення Солом?янського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили 17.08.2018 року.
14.10.2025 між сторонами був укладений та нотаріально засвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, в якому місце проживання визначено із заявником та визначено обов`язок останнього по утриманню дитини.
Зазначає, що на даний час донька фактично проживає разом із заявником, який самостійно забезпечує її виховання, утримання та розвиток. ОСОБА_2 проживає за межами України, у зв?язку з чим фактично не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не забезпечує її потреб та не виконує своїх батьківських обов?язків в повній мірі.
Вказує на те, що встановлення даного факту необхідне йому з метою захисту інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням дитини та зумовлене, зокрема, отриманням відстрочки від мобілізації. Тобто, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини необхідне заявнику з метою отримання права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченого ст.23 Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
З огляду на вище викладене просив суд п встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2026 року у відкритті провадження за заявою  ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення - самостійне виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 13 квітня 2026 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Стефанович І.В. подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до Дніпровського районного суду м. Києва для вирішення питання про відкриття провадження по справі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права. 
Зазначає, що мати дитини - ОСОБА_4 перебуває на постійному проживанні за межами України, а саме у Федеративній Республіці Німеччина, у зв`язку з чим фактично не здійснює щоденного догляду, виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Усі обов`язки щодо виховання, утримання, забезпечення житлових, побутових, освітніх та медичних потреб дитини фактично та безперервно здійснює заявник - батько дитини. Про відсутність спору між батьками ОСОБА_3 свідчить той факт, що до позовної заяви долучені ряд документів, які перебувають у володінні ОСОБА_5 , яка надала їх копії заявнику для звернення останнього до суду з метою доведення факту перебування їхньої доньки на утриманні батька. 
Вважає, що відмова суду першої інстанції у відкритті провадження ґрунтується на неправильному застосуванні норм процесуального права, формальному та механічному використанні правових висновків Верховного Суду без урахування зміненого правового регулювання та фактичних обставин справи, що призвело до безпідставного обмеження права заявника на доступ до правосуддя.
В судове засідання з`явився заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. 
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_3 батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року (справа № 760/10848/17) позов - задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29 червня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві.
14 жовтня 2025 року між сторонами був укладений та нотаріально засвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, в якому місце проживання визначено із заявником та визначено обов`язок останнього по утриманню дитини.
Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення - самостійне виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, суд першої інстанції посилався на те, що вимога про встановлення юридичного факту, про який просить заявник, передбачає спір про право щодо виховання та утримання дитини, який підлягає вирішенню виключно у позовному провадженні, суд прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження по справі.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне. 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Схожі критерії зазначені у постановах Великої Палати Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Такі висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).
З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
У розглядуваній справі, заявник, з метою подальшого оформлення відстрочки від мобілізації на час воєнного стану, просить встановити факт перебування на його утриманні трьох малолітніх дітей.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру та майнового припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (див.: пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі суд першої інстанції передчасно зазначив про наявність спору про право щодо виховання та утримання дитини, який підлягає вирішенню у позовному провадженні, оскільки не звернув увагу на те, що заявник усвоїй заяві в якості заінтересованої особи у цій справі зазначив лише Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.
Колегія суддів вважає, що без встановлення кола осіб, яких може стосуватись розгляд даної справи неможливо встановити наявність спору про право. 
З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про відмову у відкритті провадження в даній справі. 
Таким чином, оскаржувана ухвала судді суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст. 379 ЦПК України, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Стефанович Ірини Валеріївни задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2026 рокускасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 червня 2026 року

Головуючий: Судді: