ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 року
м. Київ
справа № 446/287/24
провадження № 61-11185св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  в інтересах якого діє ОСОБА_3 , відповідачі: Новояричівська селищна рада Львівського району Львівської області, ОСОБА_4 ,	
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги  ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Харчук Володимир Миронович, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Мельницька Ганна Володимирівна, на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року у складі судді Котормуса Т. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у складі колегії суддів Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє 
ОСОБА_3 , звернулися до суду з позовом до Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання права на приватизацію та державну реєстрацію права на земельну ділянку.
Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 22 січня 2009 року № 11 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , спадкоємцями яких є позивачі, та відповідачці ОСОБА_4 передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1995 га, у смт Запитові Кам`янка-Бузького району Львівської області. 
Ця земельна ділянка розташована поряд із житловим будинком, який належить сторонам на праві власності, та яким вони спільно користуються.
Запитівська селищна рада Кам`янка-Бузького району Львівської області рішенням від 25 червня 2012 року № 32 вказане рішення відмінила.
З 2013 року ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки, площею 0,8001 га, з кадастровим номером 4622155400:01:008:0214, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої у смт Запитові Кам`янка-Бузького району Львівської області.
У 2023 році позивачі довідалися, що Запитівська селищна рада Кам`янка-Бузького району Львівської області рішенням від 07 червня 2019 року № 20 надала відповідачці ОСОБА_4 дозвіл на складання проєкту землеустрою на земельну ділянку, однак її співвласники не надавали своєї згоди на приватизацію ще однієї земельної ділянки відповідачкою. Стверджують, що у селищної ради не було підстав для прийняття зазначених рішень, більше того, на засідання сесії, де вирішувалися такі питання, їх запрошено не було, а тому їхнє право було порушено. 
Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє 
ОСОБА_3 , з урахуванням уточнених позовних вимог та заяви про зміну предмета позову, просили:
визнати недійсним рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20 про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га, за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати в порядку спадкування право на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, площею 0,1325 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства;
визнати недійсним рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 25 червня 2012 року № 32 «Про відміну рішення від 22 січня 2009 року № 11 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства»».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області рішенням від 17 грудня 
2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 23 січня 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнив частково.
Визнав недійсним рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 25 червня 2012 року № 32 «Про відміну рішення від 22 січня 2009 року № 11 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства»».
Визнав недійсним рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20 про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, цільове призначення - для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Стягнув з Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі по 605,60 грн кожній.
Стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі по 605,60 грн кожній.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 оскаржили його в апеляційному порядку.
Львівський апеляційний суд постановою від 29 липня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 залишив без задоволення. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року залишив без змін.
Судові рішення мотивовано таким.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним рішення селищної ради від 07 червня 2019 року № 20, суди керувалися тим, що земельну ділянку, щодо якої відповідачці надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою, рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 22 січня 2009 року № 11 вже передано у спільну сумісну власність та щодо неї співвласники розробили технічну документацію із землеустрою для складення документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку.
Хоча наданий органом місцевого самоврядування дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не створює правових наслідків, проте обставини справи вказують на те, що застосування такого правого підходу не може мати місце з огляду на правовий статус спірної земельної ділянки.
Орган місцевого самоврядування достеменно знав про наявність свого ж рішення щодо надання цієї земельної ділянки у власність, як і знав про те, що має місце накладання земельних ділянок у певній частині, з чим погодився представник селищної ради у судовому засіданні, отже, надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність є недобросовісною поведінкою органу місцевого самоврядування.
Спірна земельна ділянка має цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства», однак оскаржуваним рішенням надано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_4 із цільовим призначенням «для садівництва», проте цільове призначення земельної ділянки, площею 0,1995 га, не змінювалося, що підтвердив у судовому засіданні представник селищної ради.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним рішення від 25 червня 2012 року № 32, суди зазначили, що рішення селищної ради про передачу ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність земельної ділянки, площею 0,1995 га, якою вони раніше користувалися, є актом ненормативного характеру, таке рішення породило суб`єктивні права та охоронювані законом інтереси, воно є одноразового застосування і вичерпало свою дію фактом його виконання. Отже, рішення селищної ради від 25 червня 2012 року № 32 «Про відміну рішення від 22 січня 2009 року № 11 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства» є незаконним і повинно бути скасоване у межах цього спору, оскільки воно погіршує становище, яке існувало у таких осіб до його прийняття.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачами у порядку спадкування права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, площею 0,1325 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, суди вважали, що позивачі мають право на завершення процедури приватизації земельної ділянки у тому обсязі, який був наданий їх спадкодавцям у власність рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 22 січня 2009 року № 11. 
Позивачі помилково визначили у позовних вимогах, що їм належить право на приватизацію земельної ділянки, площею 0,1325 га, оскільки їхні спадкодавці та відповідачка набули право на земельну ділянку у спільну сумісну власність, площею 0,1995 га.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання права на державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, суди вважали, що така вимога є передчасною, оскільки після завершення приватизації земельної ділянки, позивачі не позбавлені права звернутися до державного реєстратора та зареєструвати своє право власності на неї в установленому законом порядку.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі, поданій 29 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд»,  ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Харчук В. М., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним рішення селищної ради від 07 червня 2019 року № 20і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16.
Заявниця зазначає, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам собою дозвіл не є правовстановлюючим актом.
У касаційній скарзі, поданій 29 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд»,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Мельницька Г. В., просять скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Мельницька Г. В., зазначають пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 8263/5735/16 (провадження № 11-986апп18).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.
Заявники вважають, що до них як до спадкоємців перейшло право на завершення приватизації земельної ділянки, розпочатої спадкодавцями, стосовно тієї частини (розміру) земельної ділянки, яка залишилася неприватизованою та право на безоплатне передання якої у власність мали спадкодавці у межах норм, визначених ЗК України.
Доводи інших учасників справи
31 жовтня 2025 року Гудзовська Ю. Я. через підсистему «Електронний суд» подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 , вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
Рух справи у суді касаційної інстанції
29 серпня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Харчу В. М., на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2025 року.
29 серпня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Мельницька Г. В., на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2025 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Сердюк В. В.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 29 серпня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Сердюк В. В.
Верховний Суд (після усунення недоліків) ухвалою від 21 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Харчук В. М., на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2025 року. Витребував матеріали цивільної справи № 446/287/24 з Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області.
Верховний Суд (після усунення недоліків) ухвалою від 21 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Мельницька Г. В., на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2025 року. 
У листопаді 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
На підставі розпорядження Верховного Суду від 31 березня 2026 року № 316/0/226-26 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, справу розподілено суддям Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Фаловській І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєву С. Ю.
Верховний Суд ухвалою від 10 червня 2026 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до договору дарування від 15 травня 1997 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли у дар житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 14 квітня 2009 року № 517, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 користуються 15 років земельною ділянкою, площею 0,1995 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована поряд з вказаним будинком.
Запитівська селищна рада Кам`янка-Бузького району Львівської області рішенням від 22 січня 2009 № 11 вирішила передати ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 0,1995 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів, якою раніше вони користувалися.
На підставі вказаного рішення та заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2009 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 червня 2023 року її спадкоємцем є позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 . Спадщина складається з 36/100 частин цегляного будинку АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом його спадкоємицею є позивачка ОСОБА_1 . Спадщина складається з 36/100 частин цегляного будинку АДРЕСА_1 .
Запитівська селищна рада Кам`янка-Бузького району Львівської області рішенням від 25 червня 2012 року № 32 відмінила рішення від 22 січня 2009 року № 11 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства».
Запитівська селищна рада Кам`янка-Бузького району Львівської області рішенням від 07 червня 2019 року № 20 надала ОСОБА_4 дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,10 га, цільове призначення - для ведення садівництва, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 рішенням від 08 серпня 2013 року № 31 надала ОСОБА_4 дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,08 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення та проєкту землеустрою ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку, площею 0,8001 га, кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 вересня 2023 року. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення в частині вирішення позовної вимоги про визнання недійсним рішення селищної ради від 25 червня 2012 року № 32 до Верховного Суду не оскаржуються, тому перегляду в касаційному порядку в цій частині не підлягають.
Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду частково не відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Колегія суддів зазначає, що доводи касаційних скарг  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження та згідно з положеннями частини першої статті 400 ЦПК України становлять межі розгляду справи судом касаційної інстанції, стосуються вирішення судами першої та апеляційної інстанцій позовних вимог про визнання недійсним рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20 про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються.
Щодо визнання недійсним рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20 про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність
У статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
У частині першій статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений у статті 118 ЗК України.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри (частина шоста статті 118 ЗК України).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Частина четверта статті 116 ЗК України встановлює правило, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем  ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_8 , є спадкоємцем ОСОБА_5 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , посилались на те, що рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 22 січня 2009 року № 11 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність передано земельну ділянку, площею 0,1995 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (далі - ОСГ), розташовану за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів, якою вони раніше користувалися. Ця земельна ділянка розташована поряд із житловим будинком, який належить сторонам на праві спільної часткової власності.
На підставі вказаного рішення та заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Приватне підприємство «Центр інженерних вишукувань «БАЗИС ПЛЮС» (далі - ПП «Центр інженерних вишукувань «БАЗИС ПЛЮС») розробило, зокрема, технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку для ведення ОСГ, розташовану за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів.
Рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 08 серпня 2013 року № 31 ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення іншої земельної ділянки для ОСГ, орієнтовною площею 0,08 га, розташованої у смт Запитові Кам`янка-Бузького району Львівської області, яка частково накладається на земельну ділянку, площею 0,1995 га, передану сторонам у спільну сумісну власність. 
Надалі на підставі вказаного рішення та технічної документації із землеустрою ОСОБА_4 21 липня 2014 року зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку, площею 0,0801 га, кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, для ведення ОСГ, розташовану за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів. 
Позивачі зазначали, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у порядку усної домовленості не заперечували передачу ОСОБА_4 у власність цієї земельної ділянки для ведення ОСГ, площею 0,0801 га, за рахунок земельної ділянки для ведення ОСГ, площею 0,1995 га, наданої у спільну сумісну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 рішенням селищної ради від 22 січня 2009 року. 
Площа накладення земельної ділянки для ведення ОСГ, площею 0,0801 га, кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, яка належить на праві власності ОСОБА_4 , із земельною ділянкою для ведення ОСГ, площею 0,1995 га, наданою у спільну сумісну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , становить 0,0565 га.
Отже, позивачі вважали, що площа земельної ділянки для ведення ОСГ, наданої у спільну сумісну власність вказаним особам, яка залишилися після передання  ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для ведення ОСГ,кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, становить 0,1325 га.
У 2023 році позивачі як спадкоємці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 довідалися, що рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області 07 червня 2019 року № 20 ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га, розташованої у смт Запитові Кам`янка-Бузького району Львівської області.
Позивачі зазначали, що земельна ділянка, на яку відповідачці надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області 07 червня 2019 року № 20, фактично є залишком земельної ділянки, площею 0,1995 га, яку раніше надано у спільну сумісну власність спадкодавцям позивачів та відповідачці, за вирахуванням частини земельної ділянки з кадастровим номером 4622155400:01:008:0214, яка належить на праві власності ОСОБА_4 .
Водночас ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як співвласники земельної ділянки, площею 0,1995 га, ОСОБА_4 своєї згоди на приватизацію земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, яка повністю охоплюється земельною ділянкою, площею 0,1995 га, наданою їм всім у спільну сумісну власність, не надавали. 
У березні 2023 року ОСОБА_1 зверталася до Запитівської селищної ради із листом, в якому, зокрема, просила не передавати у власність будь-яким особам земельну ділянку за рахунок земельної ділянки, площею 0,1995 га, яку передано у спільну сумісну власність та приватизація якої не завершена, оскільки вказане питання підлягає вирішенню усіма її співвласниками.
У відповідь на вказаний лист Новояричівська селищна рада 22 березня 2023 року надала відповідь № 02-31/355 та акт обстеження запитуваної земельної ділянки, в якому повідомила, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану забороняється безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою тощо.
Позивачі зазначали, що приватизація земельної ділянки, наданої у спільну сумісну власність, зокрема, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не завершена, вони як спадкоємці мають право на її завершення, проте рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20 про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, перешкоджає реалізації цього права. 
На підставі викладеного, з урахуванням меж касаційного перегляду, позивачі просили визнати недійсним рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20, визнати в порядку спадкування право на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, площею 0,1325 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
Місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20 про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га, за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів, є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки ця земельна ділянка накладається на земельну ділянку, площею 0,1995 га, яку раніше надано у спільну сумісну власність та розроблено щодо неї технічну документацію із землеустрою.
Крім того, цільове призначення земельної ділянки, площею 0,1195 га, для ОСГ не змінювалося, проте спірним рішенням надано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 для садівництва. 
Вказану обставину визнав представник селищної ради у судовому засіданні, який пояснив, що цільове призначення земельної ділянки не змінювалося, а надано ОСОБА_4 з цільовим призначенням - для садівництва, оскільки остання своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки а цільовим призначенням - для ОСГ вже використала.
За вказаних обставин суди вважали доведеними позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16.
У наведених постановах Великої Палати Верховного Суду вирішувалось питання належності до адміністративної юрисдикції публічно-правових спорів щодо оскарження рішення компетентного органу державної влади про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, і дій суб`єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу у випадках, коли не встановлено обставин прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передання у власність чи в оренду іншим особам земельної ділянки, стосовно якої позивач порушував питання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо її відведення. 
Водночас у справі, що переглядається, не вирішувалося питання юрисдикції і таких висновків суди першої та апеляційної інстанцій не робили.
Крім того, колегія суддів зазначає, що вказані правові висновки стосуються ситуації, за якої на одну й ту саму земельну ділянку, не обтяжену правами інших осіб, претендує декілька осіб. Проте надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо її відведення не гарантує позитивного рішення про надання її у власність, водночас закон дозволяє розроблення проєкту землеустрою і без надання такого дозволу, а саме за «мовчазної згоди» уповноваженого органу.
Проте, у справі, яка переглядається, земельну ділянку, площею 0,1995 га, на частину якої ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою у 2019 році, вже було надано у спільну сумісну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 22 січня 2009 № 11, яке є чинним.
Рішення про надання дозволу заявниці на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не вичерпало свою дію, проєкт землеустрою не розроблено, а земельна ділянка не є вільною, тому таке рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20 у цій справі перешкоджає позивачам отримати у власність земельну ділянку, яку вже було передано у спільну сумісну власність їх спадкодавцям та відповідачці.
Отже, посилання заявниці на неврахування наведених висновків Верховного Суду є безпідставним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) наголосила на тому, що не вважатиметься добросовісною поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду.
Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оцінка поведінки як добросовісної чи недобросовісної має здійснюватися у кожній справі окремо, враховуючи конкретні обставини справи.
Вказаний висновок не є релевантним у справі, що переглядається, оскільки стосується оцінки дій уповноваженого органу як власника земельної ділянки та орендаря за наслідками надання такому користувачу в оренду цієї ділянки на підставі землевпорядної документації, розробленої на замовлення позивача. 
Колегія суддів відхиляє доводи заявниці про відсутність будь-яких доказів звернення позивачів до власника земельної ділянки в особі уповноваженого органу про надання їм у власність чи користування земельної ділянки з огляду на наявність спорів між спадкодавцями та відповідачкою як співвласницею щодо неможливості отримати державний акт на землю та розподілу земельної ділянки між співвласниками (зокрема, у справі № 1311/2-1183/11), що перешкоджає спадкоємцям завершити приватизацію. 
Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, які правильно застосували норми матеріального права та не допустили порушень норм процесуального права під час вирішення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20 про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га, за адресою: АДРЕСА_1 , які могли б бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. 
Щодо визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку
Суди встановили, що рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 22 січня 2009 року № 11 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність передано земельну ділянку, площею 0,1995 га, з цільовим призначенням - для ведення ОСГ, розташовану за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів, якою вони раніше користувалися (пункт 1).
Відповідно до пункту 2 вказаного рішення зобов`язано землевпорядника селищної ради подати необхідні документи в районний відділ земельних ресурсів для замовлення державних або інших землевпорядних організацій виготовлення технічної документації на видачу державних актів на право власності за рахунок коштів громадян.
У матеріалах справи наявна копія технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на земельну ділянку для ведення ОСГ, розташовану за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів, розроблену ПП «Центр інженерних вишукувань «БАЗИС ПЛЮС» на підставі рішення селищної ради від 22 січня 2009 року та заяви вказаних осіб. 
Державних актів, що посвідчували б право власності на земельну ділянку для ведення ОСГ, площею 0,1995 га, розташовану за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів, матеріали справи не містять.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У статті 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення.
Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України).
ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.
Особливістю звернення до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця.
У разі коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 545/1631/19, від 24 грудня 2021 року у справі № 343/1341/20, а також від 19 червня 2024 року у справі № 570/4304/20, на яку посилаються заявники у касаційній скарзі.
Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.
Як зазначено вище, за заявою ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розроблено технічну документацію на земельну ділянку для ведення ОСГ, площею 0,1995 га, розташовану за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів, та рішенням селищної ради від 22 січня 2009 року № 11 вказану земельну ділянку передано їм у спільну сумісну власність. 
Оскільки надалі співвласники не досягли спільної згоди щодо порядку користування вказаною земельною ділянкою, а ОСОБА_4 не погоджувалась на її приватизацію, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про реальний розподіл земельної ділянки, виділ часток у натурі та надання дозволу на приватизацію (справа № 1311/2-1183/11).
Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області рішенням від 24 червня 2011 року у справі № 1311/2-1183/11 позов задовольнив, розподілив земельні ділянки, надані Запитівською селищною радою на підставі рішень ХХІV сесії V Демократичного скликання від 22 січня 2009 року № 11 та відповідно до висновку № 1015/1016 судової будівельно-технічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту експертиз Волинського відділення від 16 березня 2011 року, виділив належні позивачам ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 частки земельної ділянки відповідно до часток у житловому будинку та спорудах та відповідно до висновку вказаної експертизи, надав дозвіл ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на приватизацію земельних ділянок та отримання державних актів.
Апеляційний суд Львівської області рішенням від 30 травня 2013 року рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 червня 2011 року скасував, у задоволенні позову відмовив. Керувався тим, що положення статті 120 ЗК України щодо спірних відносин, пов`язаних з поділом земельної ділянки з цільовим призначенням - для ведення ОСГ, не застосовуються.
Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем  ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_8 , є спадкоємцем ОСОБА_5 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З огляду на викладене право на приватизацію земельної ділянки для ведення ОСГ, площею 0,1995 га, спадкодавці ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та  ОСОБА_4 розпочали у встановленому законом порядку, проте не завершили процес приватизації у зв`язку зі своєю смертю та наявністю перешкод з боку співвласника ОСОБА_4 .
Колегія суддів погоджується з висновками судів, що право на завершення приватизації відповідно до чинного законодавства та судової практики у таких правовідносинах перейшло до позивачів як спадкоємців, які, прийнявши спадщину, прийняли у порядку спадкування право на завершення приватизації земельної ділянки, розпочатої та незавершеної спадкодавцями.
Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачами в порядку спадкування права на завершення приватизації, вважав, що спадкодавці позивачів та ОСОБА_4 набули право на земельну ділянку у спільну сумісну власність, а не у спільну часткову, тобто частки між ними виділені не були, тому вимоги позивачів про надання права на звершення приватизації земельної ділянки, площею 0,1325 га, а не площею 0,1995 га, як зазначено у рішенні сільської ради від 22 січня 2009 року, є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Колегія суддів вважає такі висновки судів передчасними.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
За змістом частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Згідно зі статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. 
У частинах першій, другій статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.
Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.
Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
У частині першій статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки у праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Положеннями статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.
Позивачі у позовній заяві, посилались, зокрема, на те, що на підставі рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 08 серпня 2013 року № 31 та технічної документації із землеустрою ОСОБА_4 21 липня 2014 року зареєструвала за собою право власності за земельну ділянку, площею 0,0801 га, кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, для ведення ОСГ, розташовану за адресою: Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт Запитів.
Позивачі надали суду документи, виготовлені інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_9 , відповідно до яких площа накладення земельної ділянки для ведення ОСГ, площею 0,0801 га, кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, яка належить на праві власності ОСОБА_4 , із земельною ділянкою для ведення ОСГ, площею 0,1995 га, наданою у спільну сумісну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , становить 0,0565 га.
Отже, вважали, що площа земельної ділянки для ведення ОСГ, наданої у спільну сумісну власність вказаним особам, яка залишилися після передання  ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для ведення ОСГ, кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, становить 0,1325 га.
Позивачі звертали увагу, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у порядку усної домовленості не заперечували передачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки для ведення ОСГ, площею 0,0801 га, за рахунок земельної ділянки для ведення ОСГ, площею 0,1995 га, наданої у спільну сумісну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 рішенням селищної ради від 22 січня 2009 року. 
Слід зазначити, що позивачі не оспорюють законність набуття у власність ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки для ведення ОСГ, площею 0,0801 га, за рахунок земельної ділянки, площею 0,1995 га, та відповідне рішення селищної ради про передачу їй цієї землі не є предметом спору.
У постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 570/4304/20, на яку посилаються заявники у касаційній скарзі, зазначено, що реалізація спадкоємцями власного права на приватизацію та набуття у власність земельної ділянки у розмірі, меншому, ніж про це заявляв і здійснив певні дії спадкодавець, не позбавляє таких спадкоємців права на завершення розпочатої спадкодавцем процедури приватизації стосовно тієї частини (розміру) земельної ділянки, яка залишилася неприватизованою та право на безоплатну передачу якої у власність мав спадкодавець у межах норм, визначених ЗК України.
З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що позивачі мали право на завершення приватизації земельної ділянки лише площею 0,1997 га, тобто в обсязі, який передбачено рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 22 січня 2009 року № 11.
Колегія суддів виснує, що оскільки ОСОБА_4 реалізувала своє право на приватизацію належної їй частки у спільній сумісній власності земельної ділянки на підставі рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 22 січня 2009 року № 11, частки у якій є рівними, тому й позивачі мають право на завершення приватизації та отримання державних актів на земельні ділянки у порядку спадкування стосовно тієї частини (розміру) земельної ділянки, яка залишилася неприватизованою та право на безоплатну передачу якої у власність мали спадкодавці у межах норм, визначених ЗК України.
Подібні аргументи позивачі зазначали в апеляційній скарзі, обґрунтовуючи безпідставність відмови судом першої інстанції у задоволенні цієї частини позовних вимог.
Водночас апеляційний суд наведеного не врахував, не перевірив правильності висновків суду першої інстанції в цій частині позовних вимог, у зв`язку з чим не встановив всіх обставин для правильного вирішення справи, зокрема, розміру земельної ділянки, яка залишилася неприватизованою, та коло осіб, які претендують на її приватизацію. 
Верховний Суд є судом оцінки права, а не встановлення факту. До повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права. Верховний Суд не має права вдаватися до оцінки обставин справи, їх встановлювати, змінювати саме ту оцінку, яку здійснили суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання права на державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, суди обґрунтовано вважали, що така вимога є передчасною, оскільки після завершення приватизації земельної ділянки, позивачі не позбавлені права звернутися до державного реєстратора та зареєструвати своє право власності на неї в установленому законом порядку.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 632/1910/18, водночас касаційна скарга позивачів не містить доводів щодо неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час вирішення цієї позовної вимоги.
За наведених обставин касаційна скарга ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Харчук В. М., підлягає залишенню без задоволення, касаційна скарга  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Мельницька Г. В., підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20, визнання права на державну реєстрацію права власності на земельну ділянку підлягають залишенню без змін.
Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про визнання у порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки не може вважатися законною і обґрунтованою, оскаржуване судове рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з пунктом 1 частини третьої, частиною четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20, визнання права на державну реєстрацію права власності на земельну ділянку підлягають залишенню без змін.
Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про визнання у порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду судове рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги про визнання у порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Харчук Володимир Миронович, залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Мельницька Ганна Володимирівна, задовольнити частково.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 07 червня 2019 року № 20, визнання права на державну реєстрацію права власності на земельну ділянку залишити без змін.
Постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в частині вирішення позовної вимоги про визнання у порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
О. М. Ситнік