УХВАЛА

29 червня 2026 року 
м. Київ

справа №120/19167/23
адміністративне провадження № К/990/28325/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Васильєвої І.А.,
суддів: Блажівської Н.Є.,  Желтобрюх І.Л., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04.07.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2026 у справі №120/19167/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:
До Верховного Суду 19.06.2026 надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04.07.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2026 у справі №120/19167/23.
Як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04.07.2025, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2026, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.10.2023 №0821904-2412-0210-UA05020290000092626 на суму 15327,81 грн. Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд приходить до висновку щодо відмови у відкритті касаційного провадження, виходячи з наступного.
Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом (частина 3 статті 2 КАС України).
Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
За правилами пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Частиною 6 статті 12 КАС України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності. Такий перелік не є вичерпним. Відповідно до пункту 6 частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує: для юридичних осіб - ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців - тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Пунктом 4 частини 4 статті 12 КАС України визначено перелік категорій справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження. Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами статті 257 КАС України.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї статті.
Суд першої інстанції, врахувавши вимоги статей 12, 257 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
За таких обставин, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Скаржником зазначено, що касаційна скарга стосується справи, що має значний суспільний інтерес, а також стосується питань права, яке має фундаментальне значення. Скаржником вказано, що «…кожне особисте селянське господарство, кожна фізична особа, яка провадить таку діяльність, зацікавлена у зменшенні податкового навантаження та можливості користування тими пільгами, які передбачені чинним законодавством, а саме п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України, які визначають, що не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - Класифікатор ДК 018-2000), затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку (п. п. «ж» п. п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ).
Внаслідок, в тому числі, високого рівня податків у сфері нежитлової нерухомості, якою володіють сільськогосподарські товаровиробники, неправомірного позбавлення їх пільг, за останні два роки суттєво скоротилась кількість особистих селянських господарств. Згідно відомостей Держстату станом на 1 січня 2018 року в Україні налічувалося 4,03 млн особистих селянських господарств. Відтоді цей показник щорічно зменшувався. Державна податкова служба (ДПС) не веде окремої публічної статистики виключно за категорією «сільськогосподарські товаровиробники». Проте загальна судова практика за позовами бізнесу до податкової вказує, що щорічно на розгляді судів перебувають десятки тисяч справ, а агропідприємства та фізичні особи, які обробляють власні земельні ділянки, є однією з найактивніших категорій позивачів у таких спорах Крім того, безпідставні відмови у задоволенні позовів сільськогосподарських товаро виробників щодо скасування податкових повідомлень-рішень, неоднакова судова практика щодо одних і тих самих осіб та того самого майна в розрізі різних років, ігнорування судами норм чинного законодавства щодо порядку доведення фізичними особами, які здійснюють ОСГ, такої діяльності, призводить до катастрофічного зменшення бажаючих виробляти сільськогосподарську продукцію, наслідком чого є зниження рівня економіки держави.
У конкретному випадку ОСОБА_1 , який звернувся із позовом до Вінницького окружного апеляційного суду, а в подальшому - із апеляційною скаргою до Сьомого апеляційного адміністративного суду, щодо оскарження ППР за 2022 рік, вже маючи рішення суду за 2023 рік на свою користь щодо того ж майна, де було встановлено що він здійснює особисте селянське господарство, де було підтверджено клас будівлі - корівника - як сільськогосподарського призначення, де було констатовано неправомірність дій податкової служби, але за два роки судового розгляду, суд прийняв абсолютно протилежне рішення.
Постає питання, тоді яким чином працює норма ч.4 статті 78 КАС України: обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Подаючи апеляційну скаргу заявник посилався на це рішення суду, надавав його у додатках, однак суд його не взяв до уваги, створивши прецедентну практику різних рішень з тих самих питань. Крім того, ані судом першої інстанції, ані апеляційним судом, не було прийнято до уваги у якості доказу довідку Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області №08-10/3069 від 15.12.2023 про те, що позивач має у своїй власності земельні ділянки з кадастровими номерами №0522282800:05:000:1229 та №0522255500:03:000:2340 та використовує їх за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства і вирощування сільськогосподарських культур.
Таким чином, судами не дотримано вимог ЗУ «Про особисте селянське господарство», а також положень «Порядку обліку особистих селянських господарств сільськими, селищними та міськими радами», якими чітко та недвозначно встановлено, що облік особистих селянських господарств здійснюють сільські, селищні та міські ради за формами первинної облікової документації: формою № 1 "Облікова картка об`єкта погосподарського обліку" (далі - форма № 1) та формою № 3 "Список осіб, яким надані земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель міських поселень" (далі - форма № 3), які затверджуються Державною службою статистики України.»
Разом з тим, як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для застосування приписів податкового законодавства, якими визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11.04.2023 у справі №380/2434/20.
Також судами попередніх інстанцій враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.04.2023 у справі №380/18104/21, згідно з якими фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Тобто, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників). Відтак, надані позивачем докази у сукупності підтверджують право власності на об`єкт нерухомого майна, наявність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, наявність сільськогосподарської техніки та можливість здійснення сільськогосподарської діяльності, однак не підтверджують достатньою мірою фактичного здійснення позивачем у спірному податковому періоді діяльності сільськогосподарського товаровиробника, а також використання спірного об`єкта нерухомості у такій діяльності.
Скаржником дані висновки не спростовано, не доведено помилковість врахування судами вищенаведеної практики Верховного Суду.
Верховний Суд зауважує, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. 
Якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, то у ній мають зазначатися, щонайменше, новітні, проблемні, засадничі, раніше ґрунтовно не досліджуванні питання права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Верховний Суд, оцінивши доводи скаржника, дійшов висновку, що, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими, доречними і достатніми для висновку, що дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і її розгляд Верховним Судом є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Слід зазначити, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23.10.1996, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19.12.1997, заява №26737/95).
Відтак, скаржником не обґрунтовано наявність обставин, передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, та такі обставини не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
На підставі вищенаведеного та керуючись статтями 12, 257, 328, 333, 355, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04.07.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2026 у справі №120/19167/23.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	І.А. Васильєва Н.Є. Блажівська   І.Л. Желтобрюх