Справа № 931/227/25
Провадження № 2/931/23/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року селище Локачі

Локачинський районний суд Волинської області
у складі: головуючого - судді Кідиби Т.О., 
за участю: секретаря - Гупалик А.С.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Товта С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, 

В С Т А Н О В И В :

26.03.2025 року ОСОБА_3 звернулась в суд з даним позовом до ПАТ «СГ «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Позовні вимоги мотивує тим, що 31 жовтня 2024 року орієнтовно о 18 год. 00 хв. на автодорозі Н-22 сполученням “Устилуг-Луцьк-Рівне” по вул. Луцькій в с. Війниця Володимирського району Волинської області водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки “Skoda Octavia”, р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку до м. Луцьк допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який здійснював перетин проїзної частини на неосвітленій ділянці справа наліво відносно руху автомобіля. 
У результаті ДТП пішохід ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинув у кареті швидкої допомоги. 
За фактом ДТП Слідчим управлінням ГУНП у Волинській області 01.11.2024 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024030000000462 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. 
У вказаному кримінальному провадженні триває досудове розслідування. 
Зазначає, що відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. 
Внаслідок вищевказаної ДТП було завдано майнової та моральної шкоди близькому родичеві загиблого - матері ОСОБА_3 . 
Станом на дату ДТП цивільна правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки “Skoda Octavia”, р.н. НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача - ПАТ “СГ”ТАС”, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №222925540, чинного на дату ДТП.
У результаті вищевказаної ДТП та наслідків від неї мати потерпілого - ОСОБА_3 , зазнала шкоду у зв`язку із втратою годувальника, на підставі п 27.2. ст.27 та п.27.3 ст.27 Закону України №1961-ІV від 01.07.2004 року.
Просила стягнути з АТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 272 000,00 грн страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, 48 000,00 грн відшкодування моральної шкоди та 15 000,00 грн судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.
31 березня 2025 року ухвалою судді було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
22.05.2025 року ухвалою суду підготовче провадження у даній справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.
09.07.2025 року ухвалою суду провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про відшкодування моральної шкоди в розмірі 48 000 грн – закрито, у зв`язку зі смертю позивача; а провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, в розмірі 272 000 грн - зупинено до залучення до участі у справі правонаступника позивачки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
06 листопада 2025 року ухвалою суду поновлено провадження у справі.
14.01.2026 року ухвалою суду залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .
Представником відповідача ОСОБА_6 було подано відзив на позов, у якому останній зазначив, що заявлені позовні вимоги не визнає, вважає їх необгрунтованими, безпідставними, і такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.
Так, відповідно до Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування, необхідно звернутися до страховика в передбаченому законодавством порядку та надати необхідні документи для визначення розміру шкоди. 
Позивач не зверталася до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування.
Таким чином, рішення про виплату страхового відшкодування позивача не приймалося за відсутністю звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а отже є всі підстави залишити позовну заяву без розгляду, оскільки з боку АТ «СГ «ТАС» відсутній факт порушення прав, свобод та інтересів позивача. 
Крім того, позивач не надала доказів, які б засвідчували, за яких обставин відбулася ДТП, чи була завдана шкода майну, здоров`ю чи життю внаслідок ДТП, кому була нанесена шкода, ким, чи саме внаслідок ДТП настала смерть ОСОБА_5 , хто був за кермом автомобіля, чи на законних підставах керував автомобілем водій, чи не були навмисні дії водія та пішохода, чи не вибув автомобіль із законного володіння власника, чи не було непереборної сили, або інших підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування, передбачених спеціальним законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_5 здійснював перетин проїжджої частини на неосвітленій ділянці. 
Відповідач заперечує, що смерть потерпілого є прямим наслідком спірної ДТП.
Для вирішення питання чи є смерть потерпілого прямим наслідком спірної ДТП виникає потреба у спеціальних знаннях, які інші засоби доказування замінити не можуть.
Позивач у своїй позовній заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину.
Обставини наявності чи відсутності вини водія, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем, у скоєнні спірної ДТП та смерті потерпілої особи становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, від результатів якого буде залежати наявність або відсутність обставин, що є підставами для задоволення або відмови в задоволенні позовних вимог у даній справі.
На підставі вищевикладеного, вважає звернення позивача до суду є передчасним.
Отже, відсутні підстави стягнення з відповідача страхового відшкодування на користь позивача згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з відсутністю вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та вказували, що смерть потерпілого є прямим наслідком спірної ДТП.
Відповідач також заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки такі вимоги суперечать приписам ч.6 ст.81, ч.5 ст.135, ч.ч. 2, 4 ст. 137 та чч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України, ч.ч. 2,3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 
Сума витрат на професійну правничу допомогу визначена всупереч приписів ч.ч. 2, 4 ст. 137 та чч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України, вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому відповідач просить суд вважати таке заперечення клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Представником позивача ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, у якій остання зазначила наступне. 
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи, про що вказується у постановах Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року. 
Страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. 
При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. 
Щодо доводів відповідача про передчасне звернення позивачки в суд за захистом свого права зазначає наступне. 
Згідно з п. 36.1 ст. 36 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” №1961-IV від 01.07.2004 року, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядається в судовому порядку. У Законі України №1961-IV від 01.07.2004 року не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, тому особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19, постанова від 11 грудня 2019 року). 
Відповідно до доводів відповідача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу зазначає, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 
В даному випадку заявлений позивачкою розмір витрат з надання професійної правничої допомоги підтверджується договором про надання правової допомоги №Ж187/Д391544 від 14.01.2025 року, ордером на надання правової допомоги, виданим на підставі вказаного договору, а також детальним розрахунком робіт (наданих послуг), виконаних для надання правничої (правової) допомоги. 
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (ч. 2, ст. 137 ЦПК України). Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад, у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18. 
Позивачка у судовому засіданні 07.05.2026 року, як і її представник, у судових засіданнях заявлені вимоги підтримали в повному обсязі й наполягала на їх задоволенні з вищевказаних підстав. 
Пояснили, що загиблий у ДТП ОСОБА_5 є сином ОСОБА_3 , проживав разом з нею, власної сім`ї не мав та здійснював постійний догляд за нею, якого вона потребувала. Він був працевлаштований, а також, окрім того, мав неофіційні підробітки. Через свій похилий вік та стан здоров`я вона потребувала сторонньої допомоги, яку надавав покійний син. Жодної суми грошових коштів по втраті сина-годувальника страхова компанія їй не сплатила. 
У ОСОБА_3 виникло право на одержання страхової виплати, однак позивачка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому таке право ввійшло до складу спадщини, яку прийняла її дочка ОСОБА_2 , і яку залучено судом в якості позивача у справі (правонаступника ОСОБА_3 ).
Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, із підстав зазначених у відзиві на позов.
Заслухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV, чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1961-IV).
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в ході судового розгляду, 31 жовтня 2024 року, орієнтовно о 18 год. 00 хв., на автодорозі Н-22 сполученням “Устилуг-Луцьк-Рівне” по вул. Луцькій в с. Війниця Володимирського району Волинської області, водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки “Skoda Octavia”, р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку до м. Луцьк допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який здійснював перетин проїзної частини на неосвітленій ділянці справа наліво відносно руху автомобіля. 
У результаті ДТП пішохід ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинув у кареті швидкої допомоги. 
За фактом ДТП Слідчим управлінням ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024030000000462 від 01.11.2024 року, за ч.2 ст. 286 КК України
Вказані факти підтверджуються витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні №12024030000000462, лікарським свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 №124, свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 серія НОМЕР_2 (а.с. 19-22). 
Згідно з частинами 1 та 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.
Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим мають однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція завдавача шкоди.
Отже, для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.
Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц вважав, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження стосовно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за завдану забезпеченим транспортним засобом шкоду, яка пов`язана зі смертю потерпілого.
У постанові від 03 травня 2022 року у справі № 450/4163/18 Верховний Суд також зробив висновок, що деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. 
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Верховним Судом зауважено, що закон зобов`язує довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. 
При цьому, під умислом слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду, особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. 
Отже, беручи до уваги наведене, суд зазначає, що не встановлення на даний час вини ОСОБА_7 як водія транспортного засобу “Skoda Octavia”, р.н. НОМЕР_1 , не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відповідно до положень статті 1187 ЦК України цивільно-правова відповідальність наступає і без вини водія, за винятком умов, передбачених частиною п`ятою цієї статті.
Відповідно доводи представника відповідача про недоведеність на даний час вини ОСОБА_7 в дорожньо-транспортній пригоді, та передчасність таких позовних вимог, суд вважає безпідставними.
Цивільна відповідальність автомобіля “Skoda Octavia”, р.н. НОМЕР_1 , яким на момент ДТП керував ОСОБА_7 , була застрахована в АТ «СГ «ТАС» за полісом № 222925540 (а.с. 25).
У постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), Велика Палата ВС сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Так, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
А тому, враховуючи, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована, і він, як особа, що заподіяла шкоду джерелом підвищеної небезпеки, не відшкодував завдані збитки, обов`язок її відшкодування, повністю покладається на страховика, позаяк на випадок виникнення деліктного зобов`язання останній бере на себе (у межах суми страхового відшкодування) виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Заперечення сторони відповідача про те, що для отримання страхового відшкодування, необхідно звернутися до страховика в передбаченому законодавством порядку, та надати необхідні документи для визначення розміру шкоди, а позивач не зверталася до ПАТ «СГ «ТАС» із заявою про виплату страхового відшкодування, судом відхиляються, виходячи з наступного.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). 
До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлене актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). 
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Закон України №1961-IV від 01.07.2004 р.
Згідно зі ст. 6 Закону України №1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. 
У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія транспортного засобу, причетного до дорожньо транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.
Для отримання виплати страхувальник подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35). 
Згідно з п. 36.1 ст. 36 Закону України №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. 
Відповідно до підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. 
При цьому, зазначений у п. 37.1.4 ст. 37 Закону України №1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає. Із аналізу наведених норм спеціального Закону України №1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у ст. 37 Закону України №1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. 
Тому саме трьох річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування. Разом з тим, у Законі України №1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок врегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. 
Таким чином, можна зробити висновок, що у Законі України №1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. 
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст. 36 Закону України №1961-IV та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19, постанова від 11 грудня 2019 року).
Водночас, жодних відомостей щодо прийняття відповідачем вмотивованого рішення про виплату чи відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування матеріали справи не містять.
Спірним питанням у даній справі, яке належить вирішити суду, є наявність у ОСОБА_3 права на отримання вищевказаної страхової виплати, пов`язаної зі смертю потерпілого (втратою годувальника), що перейшло до позивача ОСОБА_2 .
Так, шкода пов`язана із втратою годувальника, регламентується п 27.2. ст.27 Закону України №1961-ІV.
Пунктом 27.2. статті 27 Закону України №1961-IV встановлено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 
Відповідно до ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.
Зі змісту вказаної норми закону слідує те, що дана норма закону чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди. 
Зокрема встановлено, інші непрацездатні особи, які були на утриманні потерпілого, - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника протягом п`яти років після смерті потерпілого. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено непрацездатність особи, а також документ яким встановлено, що вказана особа була на утриманні потерпілого. 
Отже, з наведеного вище вбачається, що основним доказом наявності права ОСОБА_3 на отримання відшкодування по втраті годувальника є: а) наявність статусу непрацездатної особи; б) наявність родинних відносин. 
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. 
Так, підпунктом е) пункту 35.2 статті 35 Закону України №1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої додає документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника,- у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. 
Факт родинних відносин між ОСОБА_5 та його матір`ю ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_3 , свідоцтвом про розірвання шлюбу ОСОБА_8 , свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , з яких вбачається також зміна прізвища ОСОБА_8 на ОСОБА_9 та на ОСОБА_3 (а.с. 23, 24).
Дослідженими матеріалами справи в їх сукупності підтверджується перебування на утриманні в ОСОБА_5 його непрацездатної матері ОСОБА_3 , а саме: довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №41, витягом з реєстру територіальної громади ОСОБА_5 , з яких вбачається їх зареєстроване місце проживання за однією адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26, 26 на звороті); пенсійним посвідченням ОСОБА_3 № НОМЕР_5 (а.с.30); заключенням лікарсько-консультативної комісії №65 від 14.06.2022 року, згідно з яким ОСОБА_3 потребувала постійного стороннього догляду, не була здатна до самообслуговування довічно (а.с.32); випискою із медичної карти стаціонарного хворого №21948 ОСОБА_3 , відповідно до якої остання потребувала постійного лікування у зв`язку з поставленим діагнозом (а.с.31, 252).
Вказані обставини зафіксовані також актом про засвідчення факту перебування ОСОБА_3 на утриманні свого сина - ОСОБА_5 , що посвідчений печаткою старости ст.о. Війниця ОСОБА_10 (а.с.28-29, 249)
На час ДТП загиблий ОСОБА_5 офіційно працював в Фермерському господарстві “Світанок-Ш” та отримував дохід, що сукупно за 3 місяці становив 24 700 грн, що підтверджується довідкою від 14.01.2025 року №1 (а.с.32 на звороті, 251). Отже, мав можливість утримувати матір. 
Тому суд приходить до висновку, що вищезазначені письмові документи, які узгоджуються з поясненнями сторони позивача, є належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що підтверджують належність ОСОБА_3 до категорії осіб, які мають право на отримання від страховика страхової виплати, передбаченої п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV, - відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України.
Разом з тим, суд не бере до уваги акт обстеження житлово-побутових умов проживання №32 від 12.08.2024 року, наданий стороною позивача, позаяк він не засвідчений відповідною печаткою уповноваженої особи органу місцевого самоврядування, при цьому взявши до уваги заперечення представника відповідача (а.с.27, 250).
З огляду на положення п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV та ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на день настання страхового випадку (31.10.2024 року) мінімальний гарантований розмір страхового відшкодування утриманцям одного померлого становить 288000 грн (36 х 8000).
Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час розгляду справи, ОСОБА_3 померла.
Ухвалою суду від 14.01.2026 року, дослідивши матеріали справи та копію спадкової справи до майна померлої ОСОБА_3 , залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_3 , її дочку - ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, позаяк спірні правовідносини за даним позовом допускають правонаступництво.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, за змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та стягнути зазначену вище суму відшкодування (288000 грн), позаяк це суперечитиме частині першій статті 13 та частині другій 264 ЦПК України, згідно з якими суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відтак, з огляду на вищевикладене, в силу положень п.27.5 ст.27, п.36.1 ст.36 Закону №1961-IV, з АТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 272000,00 грн страхового відшкодування, пов`язаного зі смертю потерпілого ОСОБА_5 , про стягнення якого просить позивач.
Провадження у справі в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 48 000 грн – закрито, у зв`язку зі смертю позивача, ухвалою суду від 09.07.2025 року. 
Зважаючи на те, що позивачка при подачі позовної заяви, згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», мала пільги по сплаті судового збору і позов задоволено повністю, тому відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 2176,00 грн судового збору, що розрахований відповідно до підп.1 п.1 ч.2, ч.3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», із застосуванням коефіцієнту 0,8, позаяк позов поданий через систему "Електронний суд" (272000 х 1% = 2720 х 0,8 = 2176).
Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України)
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Представником позивача до матеріалів справи долучено договір про надання правничої допомоги №Ж187/Д391544 від 14.01.2025 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Автопоміч» та ОСОБА_3 ; детальний розрахунок, з якого вбачається перелік наданих правових та юридичних послуг, кількість годин та вартість послуг, а саме: консультації, 3 год. - 3000 грн; підготовчі дії, спрямовані на подання позовної заяви, 5 год. - 5000 грн; підготовка та подання позовної заяви, 7 год. - 7000 грн, всього 15000 грн.
Також у матеріалах справи містяться копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 002738 Чабан І.В. та ордери на надання правничої допомоги Зубко Л.Н. та Зубко О.Л. (а.с.40-44, 106).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Представником відповідача заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу черех їх неспівмірність.
Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
За таких обставин, суд вважає, що враховуючи складність справи, її тривалість, виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також пропорційність розміру задоволених позовних вимог, які задоволено повністю, суд дійшов висновку про необхідність стягнення із відповідача на користь позивача понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. 
Керуючись ст.ст. 2, 10-16, 77, 81, 82, 133, 137, 141, 223, 263-265 ЦПК України, ст.15, 16, 979, 988-992, 1187, 1200 ЦК України, п.27.2 ст.27 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV  від 01.07.2004 року, 

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  272000 (двісті сімдесят дві тисячі) грн 00 коп. страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, та 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на користь держави 2176 (дві тисячі сто сімдесят шість) грн 00 коп. судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня складення повного тексту рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_6 .
Відповідач: Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС", адреса: м. Київ, пр. Берестейський, буд. 65, код ЄДРПОУ -30115243.

Повний текст рішення складено 01.06.2026 року.

Суддя Локачинського районного суду Т. О. Кідиба