Справа № 571/396/26 
Провадження № 2/571/271/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2026 року       с-ще Рокитне
Рокитнівський районний суд Рівненької області

у складі:   головуючої-судді - Качмар М.Я.
за участю:   секретаря судового засідання - Качановської О.Ф.
позивача - ОСОБА_1 , 
представника позивача - Ромашко Л.Г. , 
представника третьої особи - Щерби А.Ф., 
психологів - Атаманчук І.А. , Шпак С.Г. , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Рокитне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Рокитнівської селищної ради про позбавлення батьківських прав, 

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої звернулася адвокат Ромашко Л.Г. до суду із позовом до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав відносно малолітніх дітей.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним.
22 липня 2014 року, позивач ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 . Від шлюбу з відповідачем мають двох малолітніх дочок: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області по справі №571/117/18 від 23 жовтня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Малолітніх дітей залишено проживати з матір`ю.
Окрім того, 09 липня 2025 року Рокитнівським районним судом Рівненської області видано судовий наказ №571/1849/25, яким з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 липня 2025 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
У подальшому, відкрито виконавче провадження з виконання вище вказаного судового наказу. 
З квітня 2019 року позивач почала жити однією сім`єю з ОСОБА_8 . З народження та до 2025 року діти разом зі позивачем, а згодом з ОСОБА_8 , проживали в будинку матері ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 в позивача з чоловіком ОСОБА_10 народився спільний син ОСОБА_11 . 01 лютого 2025 року уклали шлюб.
З 04 лютого 2025 року її сім`я (позивач, її чоловік та троє дітей: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ) зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Проте в квітні 2025 року переселилися у власний новозбудований будинок. На даний час проживаємо у власному будинку.
Вихованням, утриманням та розвитком дітей від першого шлюбу займається позивач та її другий чоловік - ОСОБА_8 (вітчим дітей). Зокрема, вони про дітей турбуються разом, про їх здоров`я, цікавляться їх навчанням, успішністю та поведінкою в ліцеї, підтримують стосунки з класними керівниками дітей, тощо.
Натомість, відповідач ніяким чином не піклується про своїх дітей, не проявляє заінтересованості у їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров`я, фізичним і духовним розвитком, навчанням, підготовкою до самостійного житія, зокрема, не забезпечує необхідного медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання; не забезпечує доступу до культурних та інших духовних цінностей.
Враховуючи викладене, позивач просить позбавити батьківських прав відповідача по відношенню до малолітніх доньок.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями справу було передано в провадження судді Качмар М.Я.
Ухвалою суду від 05.03.2026 по справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 07.04.2026 підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просила суд задовольнити позовні вимоги та позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно її двох малолітніх дочок. 
Представник позивача - адвокат Ромашко Л.Г. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання неодноразово був повідомлений належним чином, клопотань не надходило, про причини неявки суд не повідомив. 
Представник служби у справах дітей Щерба А.Ф. у судовому засіданні вказала, що під час підготовки висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, останній у телефонному режимі позицію щодо позову не висловив, однак йому відомо про такий, був запрошений на засідання комісії, але не з`явився, жодних клопотань, пояснень до органу опіки та піклування не надсилав. Висновок щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав був винесений у зв`язку із тим, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою. Просила прийняти рішення з урахуванням інтересів дітей.
У судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 , яка суду пояснила, що вона матір позивачки ОСОБА_1 . Наразі її дочка проживає з другим чоловіком, з яким укладений офіційний шлюб та мають спільну дитину. Разом з ними проживають малолітні доньки позивачки. У них добрі стосунки. Рідній батько зовсім не спілкується із доньками, не цікавиться їхнім життям, не допомагає матеріально. Дівчата спілкуватися з ним не бажають.
У судовому засіданні, у присутності дитячого психолога, були заслухані малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які суду пояснили, що позивачка їхня мама. На теперішній час вони мешкають з новим чоловіком мами, якого вважають своїм татом. Він до них добре ставиться, вони забезпечені усім необхідним. Рідного батька давно не пам`ятають. Позов мами повністю підтримують.
У судовому засіданні психолог Шпак С.Г. підтвердили і роз`яснила свої висновки, вважає, що для дітей психологічно комфортно у їхній родині з мамою і вітчимом, якого діти сприймають позитивно, прив`язані до нього і сприймають як свого батька.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши надані суду докази, проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Судом встановлено, згідно свідоцтва про народження - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , народилися в с. Томашгород, Рокитнівського району, Рівненської області. Їхніми батьками зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_15 , які є сторонами по справі.
Рішенням суду від 23.10.2018, шлюб між сторонами розірвано. 
9 липня 2025 року Рокитнівським районним судом Рівненської області видано судовий наказ №571/1849/25, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 липня 2025 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Згідно інформації Рокитнівського відділу державної виконавчої служби у Сарненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за №30755 від 25 грудня 2025 року, наданої на запит адвоката Ромашко Л.Г., заборгованість відповідача за аліментами з 01 липня 2025 року та станом на 31 грудня 2025 року складає 26733,30 грн.
Після укладення шлюбу з ОСОБА_8 01.02.2025, позивач змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_8 », про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 .
До матеріалів справи додані висновки фахівця за результатами індивідуально-психологічного дослідження, які підтверджують ту обставину, що між дітьми та батьком ОСОБА_18 , який є відповідачем по справі, відсутній емоційний зв`язок, взагалі відсутні будь-які родинні стосунки побудовані на підтримці, захисті, любові, вихованні, турботі.
До матеріалів справи доданий Висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 по відношенню до дітей, затвердженого рішенням виконавчого комітету Рокитнівської селищної ради від 28.05.2026 за №173.
Суд критично відноситься до вказаного Висновку, адже як встановлено судом, та не заперечується представником органу опіки та піклування, активним навчанням та вихованням дітей займаються мати - ОСОБА_1 та вітчим - ОСОБА_8 , якого діти називають батьком. ОСОБА_1 та ОСОБА_8 приводять і забирають дітей зі школи, систематично підтримують стосунки з класними керівниками дітей, цікавляться успішністю та поведінкою дітей в ліцеї. Діти ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відвідують ліцей систематично, приходять з усім необхідним для уроків, старанно працюють на заняттях, активно спілкуються з усіма однокласниками на перервах та позашкільних заняттях. Діти позитивні, енергійні, комунікабельні. З дорослими у ліцеї учні поводять себе з повагою, зауважень до поведінки дітей немає. 
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.
Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розвиту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України).
Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України.
З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції).
Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими:
Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи.
При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167).
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 150, 151, 152, 155 СК України).
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.
Згідно з наданими позивачем доказами, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньок, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не спілкується з ними, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не піклується про стан їхнього здоров`я, хоча б мав це робити, адже він їхній батько, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочок. Більш того, як свідчать самі дівчатка, батько ніколи не дбав про них. Процесуальна поведінка відповідача під час розгляду справи, також свідчить про його пасивність та не бажання боротися за відновлення та налагодження стосунків з доньками.
На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відносно малолітніх доньок.
Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на нього ст. 150 СК України, відносно малолітніх дітей.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Оскільки, позовна заява підлягає до задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1332,20 грн. відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, ЦПК України, -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Рокитнівської селищної ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одну) гривню 20 копійок.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 08.06.2026 року.

Суддя         М.Я.Качмар