ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 року м.Дніпро Справа № 904/5276/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач), 
судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
секретар судового засідання Солодова І.М.
За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):
Представник позивача: Матвєєва М.О. (в залі суду) - самопредставництво, довіреність
Представник відповідача: Буденко Ю.Ю. (в залі суду) - адвокат, ордер
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 (повний текст рішення складено та підписано 24.11.2025, суддя Крижний О.М.) у справі № 904/5276/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Октан Груп", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ", с.Златоустівка Криворізького району Дніпропетровської області
про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
В вересні 2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Октан Груп" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, у якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ" заборгованість у розмірі 1557,92 грн, пеню у розмірі 22397,73 грн, інфляційне збільшення в розмірі 306560,15 грн та 3% річних у розмірі 62235,88 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Октан Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ" про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ" (53073, Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Златоустівка, вул. Підстепна, буд. 65, ідентифікаційний код 37890581) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Октан Груп" (50055, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Вантажна, 10, ідентифікаційний код 38334875) заборгованість у розмірі 1557,92 грн (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят сім грн 92 коп), 3% річних у розмірі 60348,20 грн (шістдесят тисяч триста сорок вісім грн 20 коп), інфляційні втрати у розмірі 284563,18 грн (двісті вісімдесят чотири тисячі п`ятсот шістдесят три грн 18 коп) та судовий збір у розмірі 4157,63 грн (чотири тисячі сто п`ятдесят сім грн 63 коп).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд» представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ", звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 24.11.2025 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вирішити питання про розподіл судових витрат по розгляду апеляційної скарги.
Одночасно скаржником заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору до прийняття ЦАГС постанови по справі. 
В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення господарського суду є безпідставним, необґрунтованим, постановленим при не повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні, встановленим обставинам справи, порушенні норм процесуального права, а тому рішення господарського суду підлягає скасуванню. 
Як зазначено скаржником, при розгляді справи судом першої інстанції не було досліджено наявні в матеріалах справи докази, які мали підтвердити наявність чи відсутність заборгованості Відповідача перед Позивачем.
Як зауважено скаржником, ТОВ «Октан Груп», надало до суду виписки по рахунку Позивача відкриті в АТ «АБ «Радабанк» та АТ «Перший Український Міжнародний Банк». Дані виписки містять підтвердження факту здійснення ТОВ «Атлас Авто Транс АГ» оплати за поставлений Товар ТОВ «Октан Груп» на підставі договору № 13.06-19 від 13.06.2019 року.
Так, Скаржник посилається на те, що під час розгляду справи та ухваленні оскаржуваного рішення, судом не було у повному об`ємі досліджено матеріали справи, наявні в матеріалах справи докази, зокрема судом не було досліджено обставину, що в матеріалах справи наявні документи подані Позивачем на підтвердження поставки на суму, яка менша, аніж надані Позивачем документи здійснення Відповідачем оплат по Договору поставки від 13.06.2019 року. Судом не було досліджено обставину справи, щодо строку дії Договору поставки від 13.06.2019 року, а саме не досліджена обставина закінчення строку дії даного договору та не досліджено обставину поставки товару поза межами договору поставки від 13.06.2019 року та відсутності підстав розповсюджувати умови даного договору на поставки здійснені після 31.12.2021 року. Судом не було досліджено документи подані Позивачем на підтвердження нібито факту поставки Товару, а саме судом не було досліджено товарно-транспортні накладні, в яких відсутня дата фактичного отримання Відповідачем Товару, не було з`ясовано факт відсутності частини товарно-транспортних накладних, поставку по яким Позивач вважав здійсненою та нараховував заборгованість та штрафні санкції по ним, що спростовує доводи Позивача про здійснення свого обов`язку по поставці Товару.
Також скаржником зазначено, що ТВ «Атлас Авто Транс Аг» під час розгляду справи № 904/5276/25 в суді апеляційної інстанції планує понести судові витрати (попередній розрахунок) в таких розмірах: витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 069,54 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000 грн.
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.12.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/5276/25. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №904/5276/25.
19.12.2025 матеріали справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ" у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 у справі № 904/5276/25 залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги та надати до апеляційного господарського суду докази сплати судового збору в розмірі 7069.54 грн., на належні реквізити. Надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги - 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали.
22.01.2026, від представника скаржника до ЦАГС надійшла заява про усунення недоліків, якою долучено до матеріалів апеляційної скарги докази сплати судового збору у розмірі 7 069,54 грн, відповідно до платіжної інструкції від 19.01.2026.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 у справі № 904/5276/25. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 27.05.2026 о 10 год. 20 хв. 
16.02.2026 до ЦАГС від позивача, через систему «Електронний суд», надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачем зазначено наступне. 
Так, позивач вважає за доцільне зазначити, що категорично не погоджується з доводами відповідача, вважає підстави подання апеляційної скарги надуманими, призначеними на затягування виконання судового рішення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Як зазначено позивачем, правова позиція Відповідача як в апеляційній скарзі, так і у відзиві на позовну заяву, зводиться просто до незгоди з тим, що за поставлений та отриманий товар необхідно вчасно сплачувати повну його вартість.
При цьому, Відповідачем не надано жодного первинного документу в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не надано жодного контр розрахунку ані щодо основної суми заборгованості по договору, ані щодо нарахованих штрафних санкцій за несвоєчасність оплати товару.
Як зауважено позивачем, що рахунки містять посилання на Договір поставки нафтопродуктів № 13.06-19 від 13.06.2019р. Отже Відповідач вчинив юридично значимі дії, які свідчать про наявність продовжених договірних відносин в рамках вказаного Договору на 2021 та 2022 роки і сам же визнав поставку нафтопродуктів в рамках Договору № 13.06-19 від 13.06.2019р.. а отже, прийняв його умови в частині встановлення строків оплати за поставлений товар. 
За твердженням позивача абсолютно всі документи які стосуються виконання Договору поставки нафтопродуктів № 13.06-19 від 13.06.2019р. -сам Договір, видаткові накладні, рахунки на оплату складались та підписувались в 2-х ідентичних примірниках - по одному для кожної із сторін Договору. А тому, Відповідач обізнаний щодо обставин поставки товару - дат поставки, строків оплати таких поставок у відповідності до положень Договору, та, власне, має точні дані за що він (Відповідач) сплачував грошові кошти, бо платіжні інструкції складались та підписувались та направлялись до банківської установи саме Відповідачем. 
Заперечення Відповідача стосовно сумніву в отриманні товару, виходячи з того, що Відповідачем не додано до матеріалів справи товарно - транспортних накладних, спростовуються прийнятими ним до обліку податковими накладними за такими поставками.
Як відмічено позивачем, виписки банку надані суцільним документом і як враховують своєчасно здійснені оплати, так і підтверджують дати сплати грошових коштів, які здійснені несвоєчасно. 
Доводи Відповідача наведені в обґрунтування його правової позиції як щодо заперечень проти заявленого позову, так і щодо скасування судового рішення в апеляційній скарзі, не спростовують фактів відсутності оплати отриманого товару та вчинених порушень в частині своєчасної оплати, та, відповідно, жодним чином не звільняють Відповідача від відповідальності у вигляді стягнення основної заборгованості та штрафних санкцій, нарахованих по Договору за несвоєчасну оплату та неоплату отриманого товару.
Отже, на думку позивача, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження. З огляду на викладене, позивач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення господарського суду без змін. 
Крім того, у зв`язку з щоденними екстрені відключеннями електроенергії, обмеженнями споживання для підприємств, а також погодинні графіки знеструмлень для побутових споживачів, виходячи з фактичних графіків подачі світла, позивачем заявлено клопотання про поновлення процесуальних строків подання відзиву на апеляційну скаргу.
Колегія суддів, розглянувши клопотання про поновлення строку на подання відзиву, зазначає, що відповідно до ч.1 та 4 ст.119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Стаття 119 ГПК України не передбачає конкретного переліку обставин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.
Суд наголошує, що пропуск процесуального строку в процесуальному праві - це юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причин, що не можуть бути визнані такими, і такий, що породжує відповідні правові наслідки.
У розумінні статті 86 ГПК України питання про поважність причин пропуску процесуального строку вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.
Сам лише факт подання стороною клопотання про поновлення строку не зобов`язує суд автоматично відновити цей строк, оскільки клопотання про поновлення строку повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку.
Відповідно до п.п.4, 5, 6 ч.2 ст.42 ГПК України, учасники справи зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
З огляду на викладене, колегія суддів вищезазначені обставини оцінює як достатні для поновлення процесуального строку.
Отже, враховуючи наведені позивачем обставини пропуску строку подання відзиву на апеляційну скаргу, що відзив вже поданий позивачем, з метою дотримання процесуальних прав позивача як учасника справи, судова колегія приймає відзив на апеляційну скаргу та здійснює розгляд скарги з його урахуванням.
26.05.2026 до ЦАГС від відповідача, через систему «Електронний суд», надійшли додаткові пояснення на апеляційну скаргу, в яких відповідачем зазначено наступне.
Так, відповідно до позовної заяви та розрахунку штрафних санкцій позивач вказує першу поставку, по якій було порушено строки оплати, - поставку Товару на суму 1 064 145, 60 грн від 25.02.2021 року, вказуючи у розрахунку що з цієї суми вчасно сплачено 500 000,00 грн, а залишок сплачено частинами - 200 000,00 грн 15.03.2021 року, 364 145, 60 грн 26.03.2021 року.
Проте, як зазначено відповідачем відповідно до Акту звірки, наданому позивачем, станом на дату поставки товару 25.02.2021 року у Покупця (відповідача) була переплата у розмірі 1929,60 грн. (з 14.06.2019 по 18.01.2021 рр. позивачем (продавцем) поставлено товару на суму 776 994 грн, а відповідачем (покупцем) сплачено кошів на суму 778923,60 грн), що не враховано ані судом І інстанції, ані позивачем, що тягне за собою подальший невірний розрахунки боргових зобов`язань по всім наступним поставка в частині розміру і дати їх винекнення. 
Як зазначено відповідачем, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що розрахунок відповідачем за поставку товару від 28.07.2022 року тривав до 2025 року, в той час коли це був розрахунок за товар від 30.08.2022 року, який позивач не вказує ані в позовній заяві, ані в розрахунку штрафних санкцій, отже суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог та поклав в основу оскаржуваного рішення невірні розрахунки грошових зобов`язань.
Враховуючи, пп.8.1. та 8.2. договору №13.06-19 поставки нафтопродуктів від 13.06.2019 року, вказаний договір припинив свою дію 31 грудня 2021 року, оскільки договором передбачено одноразове продовження лише на один рік.
Враховуючи вищевикладене, апелянт вважає, що позивачем має бути уточнено розрахунок штрафних санкцій з урахуванням наведеного, або такий розрахунок буде проведений апелянтом, у зв`язку з чим просимо Суд надати час для уточнення розрахунків, без яких неможливо винести законне, об`єктивне, всебічне, правомірне судове рішення.
Колегія суддів вважає вимогу скаржника, викладену в додаткових поясненнях на апеляційну скаргу, щодо необхідності уточнень позивачем розрахунків штрафних санкцій безпідставною, оскільки позивачем було надано належний розрахунок разом з позовною заявою, матеріали справи дозволяють перевірити нарахування відповідних сум. Стосовно надання часу скаржнику для подачі контр розрахунку штрафних санкцій, колегія суддів відмовляє з огляду на те, що відповідач не скористався відповідним правом при розгляді справи в суді першої інстанції та не обґрунтував не можливість подання відповідного розрахунку під час розгляду справи судом першої інстанції. 
У судовому засіданні 27.05.2026 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) по справі.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Октан Груп" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ" (покупець) укладений договір поставки нафтопродуктів №13.06-19, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця нафтопродукти, визначені сторонами в заявках покупця, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних та інших документах складених відповідно до цього договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити такі нафтопродукти на умовах визначених цим договором.
Згідно з п. 3.2 договору, видаткові накладні на товар, виписані за цим договором є Специфікацією у розумінні ст. 266 Господарського кодексу України та складають невід`ємну частину цього договору. 
Пунктом 5.2 договору передбачено, що покупець здійснює 100% передплату за товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника до моменту поставки товару рахунку-фактури постачальника. 
Відповідно до п. 5.3 договору постачальник має право відвантажити покупцю товар без попередньої оплати. Сторони домовилися, що у такому випадку покупець зобов`язується сплатити за поставлений товар на підставі договору протягом 3 робочих днів з дати поставки, визначеної п. 3.12 договору.
Згідно з п. 3.12 договору датою поставки вважається: при базисі поставки FCA/CPT-дата визначена у видатковій накладній або товарно-транспортній накладній (п.п. 3.12.1), при базисі поставки EXW – дата зазначена у видатковій накладній або акті приймання-передачі (п.п. 3.12.2).
Пунктами 6.4 та 6.5 договору передбачено, що у разі несплати або несвоєчасної оплати вартості товару, покупець сплачує постачальнику пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період за який стягується пеня від вартості несплаченого або невчасно оплаченого товару. Окрім пені, зазначеної в п. 6.4 договору покупець у разі несплати або несвоєчасної оплати вартості товару, сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу за весь період існування заборгованості з моменту її виникнення. 
Позивач зазначає, що в рамках договору №13.06-19 здійснив відвантаження товару -дизельного палива, що підтверджується. 
На підтвердження виконання своїх зобов`язань позивач надає видаткові накладні: №376 від 19.07.2022 на суму 210921,40 грн, №300 від 04.06.2022 на суму 219178,37 грн, №295 від 31.05.2022 на суму 215808,30 грн, №1162 від 29.12.2021 на суму 165888,12 грн, №1176 від 31.12.2021 на суму 1500053,58 грн, №70 від 31.01.2022 на суму 90694,66 грн, №79 від 31.01.2022 на суму 1909321,06 грн, №274 від 16.05.2022 на суму 256441,40 грн, №285 від 24.05.2022 на суму 251740,40 грн, №1146 від 23.12.2021 на суму 114223,20 грн, №1142 від 22.12.2021 на суму 167427,00 грн, №1119 від 17.12.2021 на суму 172125,00 грн, №1105 від 13.12.2021 на суму 171059,88 грн, №1088 від 08.12.2021 на суму 170433,00 грн, №1067 від 03.12.2021 на суму 125664,00 грн, №938 від 29.10.2021 на суму 323505,00 грн, №1015 від 19.11.2021 на суму 84472,80 грн, №1019 від 19.11.2021 на суму 126016,80 грн, №1030 від 24.11.2021 на суму 131376,00 грн, №1044 від 29.11.2021 на суму 178269,00 грн, №1053 від 30.11.2021 на суму 742669,20 грн, №934 від 29.10.2021 на суму 1242150,00 грн, №920 від 26.10.2021 на суму 179601,12 грн, №904 від 25.10.2021 на суму 130919,04 грн, №883 від 22.10.2021 на суму 179601,12 грн, №900 від 22.10.2021 на суму 179601,12 грн, №858 від 15.10.2021 на суму 123286,80 грн, №879 від 15.10.2021 на суму 123286,80 грн, №870 від 13.10.2021 на суму 245700,00 грн, №845 від 05.10.2021 на суму 199920,00 грн, №721 від 31.08.2021 на суму 1978704,00 грн, №717 від 30.08.2021 на суму 133551,26 грн, №620 від 30.07.2021 на суму 1150968,00 грн, №523 від 30.06.2021 на суму 1560018,89 грн, №440 від 31.05.2021 на суму 1744200,00 грн, №354 від 30.04.2021 на суму 2496936,00 грн, №244 від 30.03.2021 на суму 412339,20 грн, №230 від 26.03.2021 на суму 999000,00 грн, №140 від 25.02.2021 на суму 1064145,60 грн, №5 від 05.01.2021 на суму 83744,64 грн, №6 від 05.01.2021 на суму 91848,96 грн, №40 від 18.01.2021 на суму 173664,00 грн, №390 від 28.07.2022 на суму 346071,06 грн.
Також позивачем надані рахунки на оплату та товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів. 
За твердженням позивача, всього поставлено товару на суму 22731604,03 грн, який оплачений частково в сумі 22730046,11 грн., тобто за розрахунком позивача заборгованість відповідача становить 1557,92 грн. Позивач вказує, що дана заборгованість рахується за товар, поставлений 28.07.2022 відповідно до видаткової накладної №390 (товарно – транспортна накладна № 1273 від 28.07.2022) на суму 346071,06 грн (рахунок № 382 від 27.07.2022). Також позивач стверджує, що поставки товару, що здійснювались 14.06.2019, 13.09.2019, 05.01.2021, 18.01.2021, 25.05.2022, 31.05.2022 оплачені вчасно. Проте, відмічає, що протягом дії договору мали місце порушення визначених договором строків розрахунків, а тому нарахував та заявив до стягнення пеню в розмірі 22397,73 грн, інфляційне збільшення в розмірі 306560,15 грн та 3% річних у розмірі 62235,88 грн. 
Відповідач, в свою чергу, проти позову заперечує, зазначає, що повний розрахунок по поставці товару здійснив 30.08.2022 (оплата 658 від 30.08.2022). Вважає суму зазначену в прохальній частині помилковою, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в описовій частині позовної заяви не зазначено юридичні підстави нарахування заборгованості у розмірі 392751,68 грн, саме у позовній заяві відсутні посилання на письмові докази (видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, рахунки на оплату), що підтверджували б інформацію наведену позивачем у розрахунку. Зауважує, що прострочення оплати за поставлений товар становить 28 днів, а тому розмір штрафних санкцій на суму 1557,92 грн становить 59,76 грн – пеня, 17,14 грн – інфляційне збільшення та 4,00 грн – 3% річних. Крім того, відповідач заявляє про пропуск позивачем позовної давності.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами було укладено договір поставки нафтопродуктів №13.06-19 від 13.06.2019, на виконання якого Позивач поставив, а Відповідач прийняв товар. Суд дійшов висновку, що строк оплати товару настав. За даними позивача наявна основна заборгованість за договором поставки у сумі 1557,92 грн за товар поставлений за видатковою накладною №390 від 28.07.2022 (ТТН №1273 від 28.07.2022, рахунок №382 від 27.07.2022). Відповідач не надав доказів на спростування відсутності боргу за видатковою накладною №390 від 27.07.2022 у розмірі 1557,92 грн (матеріали справи не містять платіжного документу з призначенням платежу за спірним рахунком). Дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням суд дійшов висновку, що надані позивачем докази в підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 1557,92 грн є більш вірогідними.
Переглядаючи судове рішення колегія суддів зазначає наступне.
Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин укладення договору поставки, строк дії договору, умови, порядок та строк поставки товару, строк та порядок розрахунків, наявність/відсутність прострочки щодо сплати за товар. 
Так, між позивачем та відповідачем укладений правочин, який за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, що визначається згідно із статтею 712 Цивільного кодексу України.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (стаття 626 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.
Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
У відповідності до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). 
Так, враховуючи умови договору, строк оплати за поставлений товар є таким, що настав. Позивачем нарахована основна заборгованість за договором поставки у розмірі 1557,92 грн за товар, поставлений за видатковою накладною №390 від 28.07.2022 (ТТН №1273 від 28.07.2022, рахунок №382 від 27.07.2022). Відповідач не надав доказів на спростування відсутності боргу за видатковою накладною №390 від 27.07.2022 у розмірі 1557,92 грн (матеріали справи не містять платіжного документу з призначенням платежу за спірним рахунком). Відповідно до наданих позивачем виписок по рахунку щодо здійснених відповідачем оплат, жодна із оплат не містить у призначенні платежу посилання на рахунок № 382 від 27.07.2022. 
Колегія суддів наголошує, що доказів оплати вартості поставленого товару у розмірі 1557,92 грн до суду першої та апеляційної інстанції надано не було.
Відповідач заперечує проти здійснення Позивачем свого обов`язку по поставці Товару та про відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛАС АВТО ТРАНС АГ" заборгованості перед Позивачем, з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на частину 4 ст. 165 ГПК України, відповідно до якої якщо відзив не містить вказівки на незгоду Відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або Відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
У відзиві на позовну заяву, Скаржник не посилався на те, що закінчення строку дії договору поставки та здійснення спірних поставок починаючи із 01.01.2022 року поза межами вказаного договору, відсутність у товарно-транспортних накладних дати і часу фактичного прибуття до вантажоодержувача.
Разом з тим, доводи Скаржника щодо неотримання товару, виходячи з інформації, наведеної в товарно-транспортних накладних, спростовуються прийнятими до обліку податковими накладними за такими поставками.
Крім того, Скаржником не надано первинних документів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не надано також контррозрахунку ані щодо основної суми заборгованості по договору, ані щодо нарахованих штрафних санкцій за несвоєчасність оплати товару, якщо він вважає, що остання ним здійснена.
Стосовно строку дії договору поставки №13.06-19 від 13.06.2019 року, який Скаржник вважає закінчиним, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до змісту п. 8.2 Договору, якщо жодна із Сторін не заявила про припинення дії договору, до закінчення строку дії Договору, зазначеному в п. 8.1, Договір вважається подовженим ще на 1 календарний рік на тих самих умовах. 
Тобто, Договір автоматично продовжується на один рік щоразу, якщо жодна зі сторін не висловить наміру його припинити. Це означає, що договір оновлюється щороку, поки сторони не заявлять про бажання його розірвати.
Повідомлення про бажання припинити чи розірвати договір поставки нафтопродуктів №13.06-19 від 13.06.2019 року від Відповідача матеріали справи не містять.
Отже, Відповідач вчинив дії, які свідчать про наявність продовжених договірних відносин в рамках вказаного Договору на поставки здійснені після 31.12.2021 року.
Згідно висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 р. у справі № 910/23097/17: « податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки; підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст; встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податку на додану вартість при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце (пункти 4.28- 4.30)…».
У справі № 922/2115/19 про стягнення заборгованості за договором поставки у зв`язку з частковою його оплатою відповідачем з урахуванням пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов`язання з оплати товару, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду конкретизувала висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.08.2020 р. зі справи № 922/2081/19: податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст..»
В свою чергу, отримавши податкові накладні за фактами поставки в 2021-2022 роках, Відповідач не повернув їх Позивачу, не відмовився від них. Вказані документи містять посилання на Договір поставки нафтопродуктів №13.06-19 від 13.06.2019.
Також необхідно зауважити, що до матеріалів позовної заяви додано видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, які є предметом спору в частині несвоєчасної їх оплати. Відповідач не наводить відомостей та не додає документів, які б спростовували факти поставки товару.
З огляду на викладене, як встановлено судом першої інстанції, та з висновками якого погоджується апеляційний суд, матеріалами справи доводиться несвоєчасне виконання відповідачем взятих за Договором зобов`язань, тому позовна вимога щодо стягнення суми боргу підлягає задоволенню. Отже, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за Договором у розмірі 1557,92 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім основного боргу позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в розмірі 22397,73 грн, 3% річних у розмірі 62235,88 грн та інфляційне збільшення в розмірі 306560,15 грн. 
Згідно з п. 6.4 договору у разі несплати або несвоєчасної оплати вартості товару, покупець сплачує постачальнику пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який стягується пеня від вартості несплаченого або невчасно сплаченого товару. Окрім пені, зазначеної в п. 6.4 договору, покупець у разі несплати несвоєчасної оплати вартості товару, сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу за весь період існування заборгованості з моменту її виникнення (п. 6.5 договору). 
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Позивач нарахував та заявив до стягнення пеню у розмірі 22224,94 грн за період з 02.01.2025 по 01.06.2025. Позивач зазначає, що пеня нараховується лише за порушення строку оплати товару поставленого за видатковою накладною №390 від 27.07.2022.
Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Також необхідно враховувати, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020 було доповнено Розділ IX Прикінцеві положення Господарського кодексу України пунктом 7 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Всесвітня організація охорони здоров`я (ВООЗ) 11.03.2020 оголосила пандемію коронавірусу. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, який продовжувався до 30.06.2023.
Проте, сторонами договір поставки №13.06-19 укладено 13.06.2019, тобто до внесення змін до законодавства в частині продовження строків. Тому сторони на момент укладення договору не розраховували, що строк нарахування пені вже не буде обмежений 6-місячним строком.
Таким чином, строк нарахування пені підлягає обмеженню шестимісячним строком, визначеним статтею 232 Господарського кодексу України.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що положеннями частини 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено не позовну давність, а період часу, за протягом якого кредитор має право нараховувати пеню і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане, якщо інше не встановлено за згодою сторін. Перебіг відповідного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (аналогічний висновок міститься в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 907/65/18 від 12.03.2020 року, у справі № 916/1777/19 від 10.09.2020 року, у справі № 911/858/22 від 27.02.2024 року).
Колегія суддів відзначає, що нарахування пені позивачем здійснено понад строк, встановлений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.
При цьому, окремою угодою сторони не передбачили за взаємною згодою можливість нарахування пені понад строк, встановлений відповідною нормою. 
Суд першої інстанції вірно встановив, що при самостійному розрахунку позивачем були допущені неточності у визначенні періодів нарахування сум пені, зокрема без урахування положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Водночас, суд правильно визначив, що вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає. Оскільки, відповідно до видатковою накладної №390 строк оплати настав 01.08.2022, отже шестимісячний строк нарахування пені сплив 31.01.2023. Проте, позивачем нараховано пеню у період з 02.01.2025 по 01.06.2025, тобто поза межами можливого періоду нарахування.
Також Позивач просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 62235,88 грн та інфляційне збільшення в розмірі 306560,15 грн за загальний період з 02.03.2021 по 01.07.2025. 
Як встановлено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Частиною 5 ст. 254 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Статтею 534 Цивільного кодексу України унормовано черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням:
1. У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:
1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;
2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;
3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила.
Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 916/2357/22:
47. Можливість застосування положень статті 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Отже, якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу, - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг) - черговість, установлена статтею 534 Кодексу, застосовуватися не може.
48. Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження або платіж отримано без реквізиту «призначення платежу» чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.
49. Відповідний порядок наведено в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою правління Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22, та Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18.
50. Аналогічний порядок встановлено й у наразі чинній Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 №163 (пункти 8, 9, 10, 12, 41).
Колегія суддів зауважує, що як вірно встановлено судом першої інстанції, якогось іншого порядку зарахування, визначеного сторонами, договір не містить.
З урахуванням викладеного, здійснені відповідачем оплати підлягаю зарахуванню відповідно до призначення платежу, а решта сум або "без призначення платежу" – у хронологічному порядку. 
Перевіривши розрахунки позивача, господарським судом було встановлено допущення позивачем помилки, зокрема, в деяких періодах позивачем не враховано положення ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України, у деяких періодах позивач врахував до розрахунку день оплати, а за прострочення оплати поставленого товару за видатковою накладною №79 від 31.01.2022 на суму 1909321,06 грн (рахунок №77 від 31.01.2022), позивач розподілив зарахування не у відповідності до призначення платежу. Також по поставці товару 17.12.2021 на суму 172125,00 грн (№12 у розрахунку) позивач помилково включив до нарахування період з попередньої постави (28.12.2021 по 03.01.2022 на суму 156815,12 грн). 
Тому розмір 3% річних задоволено господарським судом частково за загальний (заявлений позивачем) період у сумі 60348,20 грн., що є арифметично правильним та відповідає вимогам чинного законодавства. 
Дослідивши здійснені позивачем розрахунки інфляційних втрат, судом першої інстанції були виявлені помилки, пов`язані з тим, що позивачем не враховані висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 (інфляційна складова враховується за місяць, коли прострочення тривало більше 15 днів), у зв`язку з чим вказана вимога правомірно була визнана судом першої інстанції такою, що підлягають частковому задоволенню в сумі 284563,18 грн.
Враховуючи встановлений судом факт прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати поставленого йому товару, вимоги про стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних є обґрунтованими.
Колегія суддів, перевіривши вказані розрахунки, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог у вищевказаних сумах.
Суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що позовна давність щодо визнаних судом у цій справі обґрунтованими позовних вимог не спливла, а отже судом не застосовано строк позовної давності.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду і вказує на таке.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022.
Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30.01.2024.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи, суд зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Перебіг строків позовної давності було відновлено з 04.09.2025, коли набув чинності Закон № 4434-ІХ, який виключив з пункту 19 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України норму про зупинення строків на період дії воєнного стану.
Враховуючи те, що прострочка оплати по першій спірній поставці настала 02.03.2021, відповідно трирічний строк позовної давності мав закінчитися 01.03.2024. Проте, у цей час вже позовна давність була зупинена з 30.01.2024. У подальшому - з 04.09.2025 зупинення строків позовної давності було скасовано. Позивач звернувся з позовом до суду 17.09.2025. 
Оскільки на момент звернення із позовом до суду трирічний строк позовної давності, який розпочався з 02.03.2021 (дати першої прострочки), не сплинув, жодних підстав вважати, що позов подано з пропуском позовної давності, не існує. Відтак, висновок суду першої інстанції щодо непропуску позовної давності є правильним, а доводи відповідача юридично неспроможними.
З огляду на наявні в матеріалах справи докази, колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції здійснено належну оцінку доказам по справі та, відповідно, винесено законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 280, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлас Авто Транс АГ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 у справі № 904/5276/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 у справі № 904/5276/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України. 
Повна постанова складена 15.06.2026.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін