КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/12491/25   Головуючий у суді І інстанції Машкевич К.В.
Провадження № 22-ц/824/5287/2026    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року  ОСОБА_2  звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 07 жовтня 2016 року він обіймав посаду директора Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі - Фонд).
Наказом Фонду № 92-к від 07 червня 2022 року позивач був звільнений із займаної посади.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року наказ про звільнення був скасований, а позивач поновлений на роботі із стягненням з Фонду на його користь 375 740,07 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року рішення суду першої інстанції від 11 вересня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку було скасовано та відмовлено у задоволенні позову у вказаній частині з тих підстав, що відповідати за цими позовними вимогами має Київське міське відділення Фонду.
Оскільки вказані судові рішення набрали законної сили, позивач вважав, що саме з Київського міського відділення підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 375 740,07 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року позов  ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на користь ОСОБА_1 375 740,07 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стягнуто з Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на користь держави 3 757,40 грн судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач просить зазначене судове рішення скасувати з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки позивач отримував заробітну плату за місцем роботи, то і виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 375 740,07 грн має здійснюватися Київським міським відділенням Фонду.
Стверджує, що існує численна судова практика, згідно якої стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.
З матеріалів справи убачається, що трудовий договір укладався, призупинявся, припинявся, а потім поновлювався між ОСОБА_1 та безпосередньо його роботодавцем - Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю.
Одночасно, Київське міське відділення Фонду є уповноваженим органом Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, який виплачував позивачу заробітну плату (за місцем роботи), оскільки згідно штатного розпису останній тимчасово виконував обов`язки директора Територіального відділення Фонду.
До апеляційної скарги додається Положення Київського міського відділення, що діяло в період керівництва позивача, де згідно пункту 9 визначено, що директора відділення призначає та звільняє директор Фонду за погодженням Міністерства соціальної політики.
У відповідності до пункту 12 Положення структуру, штатний розпис та кошторис територіального відділення (скаржника) затверджує директор Фонду. Пункт 13 Положення зазначає, що відділення Фонду утримується за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідач також в доводах апеляційної скарги наводить нормативно-правове розмежування між поняттями: «заробітна плата» та «середній заробіток за час вимушеного прогулу» із посиланням на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18 (провадження № 61- 9664сво19), у якій зазначено, що виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. 
Крім того, вказує, що позиція колегії суддів Київського апеляційного суду щодо суб`єкта виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу в особі Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю у справі № 752/7626/22 сформувалася на підставі пояснень, наданих представником Фонду в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги, та полягала в тому, що оскільки ОСОБА_1 не перебуває у складі штатних працівників Фонду, тому в останнього відсутня можливість сплатити за нього єдиний соціальний внесок та податки, які необхідно сплатити як за порядком при нарахуванні заробітної плати, так і при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Київське міське відділення Фонду не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції у справі № 752/7626/22 і вважає, що вони спростовуються пунктом 3 Порядку № 100 та пунктом 164.6 Податкового кодексу України, які дають підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів.
Таким чином, на думку відповідача, виплата за рішенням суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу як компенсація заробітної плати працівнику з вини підприємства не відноситься до виплат, пов`язаних з оплатою праці, перелічених в Інструкції, та не підпадає під перелік витрат на оплату праці фізичних осіб, визначених у пункті 142.1 статті 142 Податкового кодексу України, тому не може бути віднесена до складу витрат платника податку при визначенні об`єкта оподаткування.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що наполягаючи, що позов було подано до неналежного відповідача і у такому разі відповідачем має виступати Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю, Київське міське відділення Фонду нехтує преюдиційністю рішень судів у справі № 752/7626/22 (де позивачем виступає та сама особа з приводу поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, скасування наказів).
Суд першої інстанції у даній справі правильно виходив з того, що незаконність звільнення позивача з роботи встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, як і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що «обставини, приведені в відзиві, були предметом перевірки та вирішення при розгляді справи про поновлення позивача на роботі судом першої та апеляційної інстанції, і їм була дана відповідна правова оцінка».
З огляду на викладене, позивач вважає позицію відповідача необґрунтованою, суперечливою та такою, що спрямована на затягування судового провадження. Разом з тим наголошує на тому, що Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю є належним відповідачем та має зобов`язання щодо погашення заборгованості із виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача, а необхідність доведення вже встановлених фактів відсутня.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача -  ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити її вимоги.
Представник позивача - адвокат Опанасик В.В. у судовому засіданні заперечував проти аргументів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 166-к від 07 жовтня 2016 року перебував на посаді директора Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.
Наказом Фонду№ 92-к від 07 червня 2022 року позивач був звільнений із займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року наказ про звільнення був скасований, а позивач поновлений на роботі.
Цим же рішенням стягнуто з Фонду на користь позивача 375 740,07 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що відповідати за позовом у вказаній частині має Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, з яким позивач перебував у трудових відносинах.
Задовольняючи позовні вимоги у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що незаконність звільнення позивача з роботи встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, як і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
При ухваленні рішення Голосіївським районним судом м. Києва від 11 вересня 2024 року сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу була розрахована відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, з розрахунку середньоденного заробітку позивача у розмірі 635,77 грн. Період розрахунку становив з 08 червня 2022 року до 11 вересня 2024 року, тобто 591 робочий день, а сума до стягнення 375 740,07 грн.
Відхиляючи заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, суд зазначив, що ці доводи були предметом перевірки та вирішення при розгляді справи про поновлення позивача на роботі судом першої та апеляційної інстанції, і їм була дана відповідна правова оцінка. Рішення суду набрало законної сили.
Виходячи з наведених обставин, одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, суд дійшов висновку про доведеність вимог позивача та їх задоволення.
Колегія суддів в повній мірі погоджується із такими висновками суду з огляду на наступне.
За правилом частини першої другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Верховний Суд звертав увагу на те, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц, постанови Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц, від 21 грудня 2023 року у справі № 686/23143/20).
Єдиним доводом апеляційної скарги є те, що Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю не є належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Перевіряючи такі доводи відповідача, колегія суддів виходить з такого.
За змістом частини другої статті 235 КЗпП України, обов`язок з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладається на роботодавця.
Відповідно до пунктів 1, 3, 9 Положення про Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів це відділенні Фонду є територіальним органом неприбуткової бюджетної установи Фонду соціального захисту інвалідів. Відділення Фонду є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в державних банках та органах Казначейства. Відділення Фонду очолює директор, який призначається та звільняється з посади директором Фонду за погодженням із Міністром соціальної політики України.
Отже, Київське міське відділення Фонду є самостійною юридичною особою, яка, виконуючи обов`язок роботодавця, передбачений статтею 21 КЗпП України, виплачувала заробітну плату позивачу на посаді директора, що перебуває у штатному розписі відділення Фонду, а відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 мало сплачувати також Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що середній заробіток не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника з посиланням на позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) є помилковими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) відступила від вказаних висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Велика Палата у наведеній постанові дійшла висновку, що середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в доводах апеляційної скарги відповідач фактично критикує постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у справі № 752/7626/22. При цьому таким доводам колегія суддів не може надати свою оцінку, оскільки постанова Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року набрала законної сили з моменту її ухвалення, а отже в силу вимог статті 18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, посадових і службових осіб та громадян та преюдиційною для суду в силу положень статті 82 ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень трудового законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом неправильно застосовано норми матеріального та/або порушено норми процесуального права, що передбачено статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Суд першої інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення в цивільній справі, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу Київського міського відділення Фонду необхідно залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 рокуу даній справі - без змін.
У такому разі новий розподіл судових витрат у справі не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 червня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній