Номер провадження: 22-ц/813/5207/26 
Справа № 522/1427/26-Е
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути заборгованість з ОСОБА_2 на свою користь в розмірі 45 500 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 949 597,65 грн станом на 30 січня 2026 року за договором позики від 01 травня 2021 року.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року вказану цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 та направити справу для продовження розгляду до Приморського районного суду м. Одеси, вважаючи ухвалу незаконною та необгрунтованою.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
В договорі позики та в договорах про внесення змін до договори позики, сторони домовилися щодо місця виконання зобов?язання та й те, що усі спори за договором будуть розглядатися в Приморському районному суді м. Одеси.
Відзив на апеляційну скаргу або пояснення (заперечення) не надходили.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.Відповідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про передачу справи на розгляд іншого суду, право на апеляційне оскарження якої передбачено п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Передаючи справу на розгляд до іншого суду за підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, місце виконання договору позики за місцезнаходження позивачки не визначено, тому справа підсудна Київському районному суду м. Одеси.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
З відомості № C1-341794-ф/л Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку вбачається, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
З відповіді № 2321630 від 09.02.2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що відповідач по справі - ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15).
Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з наступного.
У частині 1 ст. 4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до положень ст. 125 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації.
Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція 1950 року) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21 (провадження № 61-5805сво23) вказано: «Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України. Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ. Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції. Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів. Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України)».
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд має дослідити питання належності спору до юрисдикції суду, в тому числі й щодо територіальної юрисдикції (підсудності).
Порядок визначення територіальної підсудності цивільних справ закріплений в статтях 26-30 ЦПК України, відповідно до яких підсудність визначається за предметними і територіальними ознаками.
За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що 01 травня 2021 року, 01 червня 2021 року позивачка ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідач ОСОБА_2 (позичальник) уклали договори позики, відповідно до умов п. 7, 14 якого, повернення позики здійснюється готівковими коштами особисто «Позикодавцю» про що робиться відмітка у відомості платежів. Сторони домовилися, про те, що виконання зобов`язання за цим договором здійснюється за адресою: АДРЕСА_3 ; сторони домовились, що у разі якщо сторони не можуть врегулювати відносини переговорів, усі спори за цим договором будуть розглядатися в Суворовському районному суді міста Одеси.
29 грудня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін до договору позики від 01 травня 2021 року, відповідно до умов п. 2-3 якого:
- у зв`язку із зміною адреси місця реєстрації проживання позикодавця. Сторони прийшли до згоди викласти п. 7 Договору позики від 01 травня 2021 року в наступній редакції: 
«Повернення позики здійснюється готівковими коштами особисто «Позикодавцю» за заявою про виконання зобов`язання. Сторони домовилися, про те, що виконання зобов`язання за цим договором здійснюється за адресою: АДРЕСА_2 »;
- у зв`язку із зміною адреси місця реєстрації проживання позикодавця та місця виконання договору. Сторони прийшли до згоди викласти п. 14 Договору позики від 01 травня 2021 року в наступній редакції: 
«Сторони домовились, що у разі якщо сторони не можуть врегулювати відносини переговорів, усі спори за цим договором будуть розглядатися в Приморському районному суді міста Одеса».
Також, 29 грудня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін до договору позики від 01 червня 2021 року, відповідно до умов п. 2-3 якого:у зв?язку із зміною адреси місця реєстрації проживання позикодавця та місця виконання договору. Сторони прийшли до згоди викласти п. 7 Договору позики від 01 червня 2021 року в наступній редакції: 
«Повернення позики здійснюється готівковими коштами особисто «Позикодавцю» за заявою про виконання зобов`язання. Сторони домовилися, про те, що виконання зобов`язання за цим договором здійснюється за адресою: АДРЕСА_2 »;
- у зв`язку із зміною адреси місця реєстрації проживання позикодавця та місця виконання договору. Сторони прийшли до згоди викласти п. 14 Договору позики від 01 червня 2021 року в наступній редакції: «Сторони домовились, що у разі якщо сторони не можуть врегулювати відносини переговорів, усі спори за цим договором будуть розглядатися в Приморському районному суді міста Одеса».
27 травня 2024 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов п. 7, 14 якого, повернення позики здійснюється готівковими коштами особисто «Позикодавцю» за заявою про виконання зобов`язання. Сторони домовилися, про те, що виконання зобов`язання за цим договором здійснюється за адресою: АДРЕСА_2 ; сторони домовились, що у разі якщо сторони не можуть врегулювати відносини переговорів, усі спори за цим договором будуть розглядатися в Суворовському районному суді міста Одеси.
28 травня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін до договору позики від 27 травня 2024 року, відповідно до умов п. 2 якого, у зв`язку із помилкою в договорі щодо адреси місця проживання позикодавця. Сторони прийшли до згоди викласти п. 14 Договору позики від 27 травня 2024 року в наступній редакції: «Сторони домовились, що у разі якщо сторони не можуть врегулювати відносини переговорів, усі спори за цим договором будуть розглядатися в Приморському районному суді міста Одеса».
Відповідно до п. 3 вказаного договору вказано, що цей договір про внесення змін до договору позики є невід`ємною частиною Договору позики від 27 травня 2024 року.Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
Пред`являючи позов до Приморського районного суду м. Одеси про стягнення заборгованості за договором позики, позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на ч. 8 ст. 28 ЦПК України та керуючись п. 7 договору позики, в якому сторони домовились про місце виконання цього договору.
Також, в пункті 14 договорів сторони домовились, що усі спори за цим договором будуть розглядатися в Приморському районного суді міста Одеси.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки позивачка обґрунтовує підстави позову з посиланням на пункти договорів про те, що сторони зазначили місце виконання договорів, а саме: АДРЕСА_2 , то відповідно до ч. 8 статті 28 ЦПК України, саме позивачу надано право обирати підсудність розгляду даної спору.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про щодо направлення цивільної справи за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси.
Таким чином, висновок суду про передачу справи за загальною підсудністю до Київського районного суду м. Одеси ґрунтується на неправильному застосуванні та порушенні норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Щодо вимог апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали відносно судді Бондаря В.Я. та направлення її до Вищої ради правосуддя, посилаючись на порушення вимог цивільного процесуального законодавства щодо доступу до правосуддя позивачки, колегія суддів зазначає, що не кожна помилка суду у застосуванні процесуального закону є достатньою підставою для постановлення окремої ухвали відносно судді.
В даному випадку помилка усунута апеляційним судом у розумний строк, що не призвело до розгляду позову неналежним судом і, як наслідок до виникнення підстав для майбутнього скасування саме у зв`язку з такими обставинами.
Тому у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали, слід відмовити.
Згідно з ч. 6 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду - скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року – скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова