Справа №638/4656/25
Провадження № 2/638/1179/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого судді      Подус Г.С, 
за участю секретаря  Двойних А.С., 
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
представника третьої особи Лєснікової Г.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів на малолітню дитину, -
встановив:

До Шевченківського районного суду м.Харкова звернувся ОСОБА_3 із позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути аліменти на її утримання.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він проживав однією сім`єю зі ОСОБА_4 до 2022 року. У березні 2022 року ОСОБА_4 пішла з дому та кинула малолітню дитину разом із ОСОБА_5 . Пізніше стало відомо, що відповідачка виїхала за межі України в Чеську Республіку місто Ліберець, де проживає з іншим чоловіком. Батьками малолітньої ОСОБА_5 є позивач та відповідач, натомість відповідачка самоусунулась від виховання дитини. Зазначає, що на теперішній час дитина перебуває на утриманні позивача, відповідач самоусунулась від утримання та виховання сина, чим ніколи не займалась. Вказує, що відповідач не спілкується з донькою, не піклується про її духовний і фізичний розвиток, нічого не знає про її стан здоров`я, матеріальну допомогу на її утримання не надає, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток, тому вважає, що відповідач ухиляється від покладених на неї батьківських обов`язків. Зазначені обставини змусили позивача звернутись з даним позовом до суду.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 20.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.
11.04.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позову заяву в якому він заперечував проти позову, зазначаючи, що у березні 2022 року, приблизно 24, 25 березня, відповідач разом із донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та своєю мамою, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхали до Чеської Республіки. Підтвердженням цього слугують відповідні штампи в наших з донькою закордонних паспортах, також до прикордонної служби був направлений відповідний адвокатський запит про перетин кордону, відповідь на який буде додана згодом. Також відповідачкою подавалася заява до Чеського відділу освіти про зарахування доньки до місцевої школи, підтвердженням цього є відповідна заява, яка додається до даного відзиву, дата заяви 21.06.2022 року. В подальшому ОСОБА_7 була зарахована до Чеської школи, відповідні документи додаються, але без перекладу. В зв`язку з тим, що донька не хотіла вчити Чеську мову та виявляла бажання продовжити навчання в Українській школі вони разом з Позивачем вирішили, що ОСОБА_7 разом із мамою відповідача, повернуться в Україну і деякий час вони поживуть разом із Позивачем, при цьому ОСОБА_4 знайшла квартиру в Хмельницькій області в м. Нетішин. Тому 29.08.2022 року ОСОБА_7 разом із бабусею повернулися до України, в м. Нетішин, де Позивач разом з донькою та бабусею почали мешкати. Оренду квартири та комунальні послуги оплачувала відповідач. Також вона постійно відправляла їм гроші на життя. Доньці замовляла через інтернет різні речі які вона хотіла (відповіді скріншоти переказів додаю.). В цій квартирі вони мешкали з кінця серпня 2022 року по червень 2023 року (бабуся поїхала, приблизно 23 січня 2023 року), після чого, коли з`явилася така можливість, вони повернулися до міста Харкова. При цьому, звертає увагу суду, що окрім фінансового забезпечення по сей день приймає участь у житті та вихованні доньки. Відповідач з нею постійно спілкуються, переписуються та розмовляють по телефону (відповідні скріншоти переписок з донькою та доказами розмов по телефону додаються у тому числі переписки з Позивачем). Також звертає увагу суду, що з кінця серпня 2022 року по червень 2024 року вона фінансово допомагала Позивачу, це не враховуючі сплату оренди та комунальних послуг за квартиру в Нетішині Хмельницькій області. Відправляла гроші на його кратку, потім відносно нього було відкрито виконавче провадження в зв`язку із наявністю заборгованості зі сплати комунальних послуг. Потім вона почала відправляти гроші на картку доньки, але з часом і її заблокували і вона почала відправляти гроші своїй матері, а вона передавала їх позивачу. В червні 2024 року вона пішла на лікарняний в зв`язку із вагітністю, зараз перебуває в декретній відпустці, перестала працювати і тому відпала можливість надавати фінансову допомогу в тому об`ємі, яку надавала раніше, про що повідомила позивача, що не буде змоги направляти йому гроші, при цьому і по сьогоднішній день закриває потреби доньки, в тому числі сплачує послуги манікюру, перукаря та інше. Надсилає гроші своїй матері, а вона передає їх донці. В період з кінця серпня 2022 року вона декілька разів приїздила до України, брала відпустку на роботі та їхала в Україну до доньки. Перший раз приїздила в грудні 2022 року на новий рік (з 24.12.2022 року по 04.01.2023 рік). Другий раз приїздила влітку 2023 року в період з 23.07.2023 року по 05.08.2023 рік. Третій раз знов приїздила на новий рік в період з 23.12.2023 року по 03.01.2024 рік. Всі ці приїзди були пов`язані лише з однією метою, побачитися з донькою, до відзиву додаються фотографії з донькою зроблені під час відпусток. Щодо наданих Позивачем довідок-характеристик, так дійсно в період з 2023 року по 2024 рік вона не спілкувалися ні з ким зі школи Віки та до медичних закладів не зверталася, оскільки цим займався позивач та і фізично це зробити не могла, оскільки жила і працювала в Чехії. Але це не означає та не є доказом того, що вона не приймала та не приймає участі в вихованні та житті доньки. При цьому за її проханням мати разом з ОСОБА_8 ходила до лікаря та здавала аналізи в серпні 2024 року, фото документів додаються. Також надана нотаріально засвічена нотаріусом міста Праги Чеської Республіки заява не є доказом її відмови від доньки, як це зазначає Позивач, вона лише підтверджує, що станом на 24.04.2024 рік спільна донька проживала з ним і ця заява була надано Позивачу за його проханням, оскільки він хотів отримати відстрочку від мобілізації, а тому вона не може сприйматися як відмова від доньки. Більше того відповідачу здається, що дана позовна заява подана Позивачем лише з однієї підстави - позбавити її батьківських прав і отримати відстрочку від мобілізації, оскільки викладені Позивачем обставини в позові не відповідають дійсності та є надуманими, оскільки вона приймає активу участь в житті її доньки. При цьому позивачем не доведено, що її поведінка відносно доньки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та наявності в її діях вини. Позивач доводить та не надає до суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про її умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання нею її батьківських обов`язків створює загрозу життю та здоров`ю дитини. Позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини буде суперечити інтересам самої дитини.
21.04.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача в якому він заперечував проти доводів відповідача та підтримав поданий позов і просив про його задоволення з обставин викладених у ньому.
24.04.2025 року до суду надійшли письмові заперечення представника відповідача проти позовних вимог. 
Ухвалою суду від 20.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив про їх задоволення.
Представник відповідача у судовому засіданні надав заяву від ОСОБА_4 про визнання позовних вимог.
Представник третьої особи в судовому засіданні надала свої пояснення з приводу обставин справи та наголосила на тому, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради категорично проти задоволення позовних, про що також надав відповідний висновок, що міститься в матеріалах справи.
Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов наступних висновків.
Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.
Зокрема, Пункт 4 статті 82 ЦПК встановлює, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №3748, батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Позивач в позові та поясненнях зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з донькою, не піклується про її духовний і фізичний розвиток, нічого не знає про її стан здоров`я, матеріальну допомогу на їїутримання не надає, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. 
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.
Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю (батьком).
Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
При цьому тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії.
Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
З огляду на вище викладене, судом не встановлено факту винної поведінки відповідача, тобто факту свідомого ухилення матері неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та негативного впливу останньоїї на фізичний та духовний розвиток дитини та її виховання.
До заяви ОСОБА_4 про визнання позовних вимог суд поставився критично, оскільки впродовж розгляду даною цивільної справи вона активно заперечували проти позову. Тільки після того, як позивача мобілізували надала таку заяву.
Усі докази, подані позивачем, судом були також проаналізовані на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.
Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України).
Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України).
В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності.
Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається.
Суд констатує факт, що сторони не були позбавлені права та можливості доводити перед судом свої вимоги та заперечення.
Крім того, позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.
Верховним Судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. 
Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками суд не вбачає правових підстав для позбавлення її батьківських прав.
Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини в основному займається батько, з яким проживає дитина, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її вихованні, у спілкуванні з нею, тобто, що свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України).
Згідно висновку №310 від 01.09.2025 року, наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє в інтересах дитини, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд вважає даний висновок обґрунтованим та приймає його як доказ у справі.
Судом також враховано і той факт, що позбавлення матері батьківських прав фактично залишить дитину без батьків, оскільки у судовому засіданні 14.05.2026 року стало відомо, що позивача було мобілізовано до лав ЗСУ.
Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції щодо свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід залишити за позивачем.
На підставі вищевикладеного, Декларації прав дитини, Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ЗУ «Про охорону дитинства», постанови ПВСУ від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст.19,141, 150, 164, 166 Сімейного кодексу України,  керуючись ст.ст.3-5, 11-13, 76- 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352-355 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів на малолітню дитину- відмовити повністю.
Судові витрати залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повний текст рішення складений 18.05.2026 року.

Головуючий суддя: