ЄУН: 336/3886/22
Провадження №: 2/336/224/2026 
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року    м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боєва Є.С., за участю секретаря судового засідання Нєдєльчевої О.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_4 особою, що втратила право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок набуто відповідно до договору дарування, посвідченого 06 грудня 2002 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г. та зареєстровано ОП ЗМБТІ в реєстровій книзі № 302 за реєстровим № 41587 03 січня 2003 р.
В спірному будинку не проживає, але залишилась зареєстрованою колишня дружина власника – відповідач по справі, шлюб з якою розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2014 року.
Після розірвання шлюбу відповідач виїхала на інше місце проживання, але до цього часу з реєстраційного обліку в спірному житловому будинку не знялась.
Реєстрація відповідача в належному позивачу житловому будинку впливає на розмір комунальних послуг, які позивач змушений сплачувати. Крім того, наявність зареєстрованої в будинку сторонньої особи перешкоджає позивачу отримати субсидію по сплаті комунальних послуг, оскільки відсутні довідки про її майновий стан.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Карабак Л.Г. від 22.08.2022 року відкрито провадження у справі.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2022 року позов задоволений.
22.04.2025 року подано заяву про перегляд заочного рішення. 
Як зазначено у заяві, сторони перебували у шлюбі з 1995 року. Від шлюбу народилися діти – ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 16.06.2003. Шлюб розірваний рішенням Шевченківського районного суду від 05.06.2014. Після одруження сина, в будинку зареєстрована його дружина – ОСОБА_7 та їх дитина (онук сторін) – ОСОБА_8 . Тобто, у будинку продовжують проживати однією родиною усі зареєстровані особи. Також відповідач зазначає, що будинок був придбаний восени 2002 року за спільні кошти (1500 доларів США). Правочин на прохання продавця оформлювали договором дарування. В подальшому домоволодіння зазнало змін, реконструкцію, перебудову тощо. Після розірвання шлюбу позивач сплачував аліменти на утримання дитини. Аліменти сплачувалися через виконавчу службу на зареєстровану адресу постійного місця проживання стягувача.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження ОСОБА_9 .
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.05.2025 року скасовано заочне рішення від 11.11.2022 року.
У зв`язку із тимчасовим відстороненням від здійснення правосуддя судді ОСОБА_9 на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 21.08.2025 року, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Боєва Є.С.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Боєва Є.С., справа прийнята до свого провадження, судове засідання призначено на 12.09.2025 року.
У судовому засіданні 12.09.2025 року представником відповідача заявлено клопотання про залишення позовної заяви без руху. Клопотання мотивує тим, що позивач не є особою, яка звільнена позивача від сплати судового збору на підставі п.8, 13 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».
Ухвалою судді від 12.09.2025 року позов залишено без руху.
У подальшому недолік який був зазначений у вищезазначеній ухвалі суду був усунутий, судове засідання призначено на 05.12.2025 року.
У судовому засіданні 05.12.2025 року допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .
Так свідок ОСОБА_10 показала, що  ОСОБА_14 та ОСОБА_15 мешкала неподалік від неї. Надалі ОСОБА_16 та ОСОБА_15 розірвали шлюб. У будинку залишилися проживати їх діти. Потім –  їх син ОСОБА_5 вже зі своєю родиною. Свідок відповідачку не бачила давно, знає, що та проживала окремо. Свідок також зазначила, що її відомі підстави набуття права власності на будинок – так, мати ОСОБА_16 доглядала за чоловіком, той подарував їй будинок, а мати – ОСОБА_16 . Свідок підтвердила підписання нею акту щодо непроживання.
Свідок ОСОБА_12 показала, що вона вже 12 років є продавцем магазину, що розташований неподалік від будинку, де мешкали сторони. Близько 10 років свідок не бачила сторін, лише її дітей. Свідок підтримувала добрі відносини із сином сторін ОСОБА_5 , який мешкав у будинку зі своєю родиною.
Свідок ОСОБА_13 показала, що мати ОСОБА_16 доглядала за літнім чоловіком, він оформив дарствену. В цьому будинку мешкали сторони. З 2014 року, після розірвання шлюбу, з позивачем залишилися проживати діти.
Свідок ОСОБА_11 показала, що її будинок сусідству по межі з будинком АДРЕСА_1 , тому їй добре відомі сторони по справі. З 2014 року, коли сторони розірвали шлюб, вона більше відповідачку не бачила. Свідку відомо, що наразі відповідачка мешкає у с. Новоіванівка. В будинку ж залишилися проживати діти сторін. Зараз вони перебувають за кордоном.
У зв`язку із спливом відведеного на судове засідання часу та необхідністю розгляду іншої справи, оголошена перерва до 12.01.2026 року, визнано явку відповідача обов`язковою.
12.01.2026 року відповідач до суду не з`явилися, від неї надійшли письмові пояснення, за змістом яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову.
У судовому засіданні 12.01.2026 року представника позивача позов підтримала, просила його задовольнити.
12.01.2026 року представник відповідача, покликаючись на вищезазначені пояснення, просив відмовити у задоволенні позову.
В цьому ж судовому засіданні проведені судові дебати, суд перейшов до стадії ухвалення рішення, ухвалення та проголошення якого відкладено на 21.01.2026.
21.01.2026 судом на підставі ч. 2 ст. 244 ЦПК України постановлено ухвалу про поновлення судового розгляду.
В судовому засіданні 28.05.2026 досліджено оригінал договору дарування, посвідченого 06 грудня 2002 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г., досліджені відомості з державних реєстрів речових прав на нерухоме майно, які суд отримав самостійно в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України, маючи сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав та виконанні обов`язків щодо доказів. Також проведено судові дебати з приводу додатково досліджених обставин, суд перейшов до стадії ухвалення рішення.
Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок набуто відповідно до договору дарування, посвідченого 06 грудня 2002 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г. та зареєстровано ОП ЗМБТІ в реєстровій книзі № 302 за реєстровим № 41587 03 січня 2003 р. 
Наразі право власності на житловий будинок за вказаною адресою зареєстровано за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (дата реєстрації 20.02.2023).
Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 розірвано. 
Як слідує із витягу з домової книги та довідки про рестарцію місця проживання (а.с. 67), відповідач ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до акту від 15.09.2022 року, виданого головою квартального (вуличного) комітету № 126 м. Запоріжжя, відповідач з 2014 року фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , особистих речей відповідача в квартирі немає, спального місця або інших ознак, що можуть вказувати на фактичне проживання відповідача за цієї адресою немає.
За відповіддю № 2254804 з Державного реєстру прав речових прав на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_4 має 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності набуто на підставі договору купівлі-продажу 22.03.2019.
Окрім цього з наданих сторонами доказів та пояснень свідків вбачається, що раніше провулок Звивистий мав найменування Звилистий.
Суд зауважує, що до письмових пояснень від 11.01.2026 відповідач долучає письмові докази.
Слід зазначити, що судом здійснюється новий розгляд справи після скасування заочного рішення на підставі відповідної заяви відповідача від 18.04.2025.
Як передбачено п. 4 ч. 2 ст. 285 ЦПК України у заяві про перегляд заочного рішення має бути зазначено посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.
Статтею 83 ЦПК України визначений порядок подання доказів, зокрема відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, звертаючись 18.04.2025 до суду із заявою про перегляд заочного рішення, відповідач на докази, що долучені до письмових пояснень від 11.01.2026, не посилався, визначений процесуальним законом строк на подання доказів сплив, клопотань про його поновлення не заявлялося й підстав для його поновлення судом не встановлено. За наведеного докази, що долучені до письмових пояснень від 11.01.2026, судом до розгляду не приймаються.
Не бере суд до уваги і покликання відповідача не те, що будинок був придбаний сторонами за спільні кошти (а не отриманий позивачем у дар), і сторонами за період з 2002 по березень 2022 року було здійснені невід`ємні поліпшення будинку. Ці обставини не є предметом доказування у справі про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У цьому випадку ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися до суду із позовом про визнання будинку спільною власністю подружжя, проведення поділу майна подружжя чи про відшкодування ОСОБА_3 понесених нею витрат на поліпшення будинку.
Окрім цього, посилання відповідача на те, що у виконавчих документах про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 (а.с. 56-61) зазначена її адреса ( АДРЕСА_1 ), суд відхиляє, оскільки як у судовому наказі, так у виконавчих документах зазначена саме адреса реєстрації ОСОБА_4 , що не свідчить про її фактичне місце проживання за вказаною адресою.
Таким чином судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 протягом тривалого часу, щонайменше з 22.03.2019 (з дня набуття права власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 ), не мешкає у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є її колишній чоловік позивач ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 06.12.2002.
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України).
Аналогічні положення закріплені й в ст. 150 Житлового кодексу України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин: громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Утім, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зробила наступний висновок: «…Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. …право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України…».
В даному випадку, проживання відповідача ОСОБА_4 за іншою адресою, набуття нею у 2019 році у власність іншого житла, свідчить про те, що вона втратила інтерес до спірного житла, при цьому реєстрація місця проживання відповідача перешкоджає позивачу у користуванні його майном, зокрема оформленню субсидії, впливає на розмір сплачуваних комунальних послуг, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 263-265, 280-284, 288, 354 ЦПК України,
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються такі відомості:
Позивач – ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП невідомий.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 02.06.2026.

Суддя         Є.С. Боєв
28.05.26