КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/44412/23 Головуючий у суді І інстанції Матвєєва Ю.О.
Провадження № 22-ц/824/5298/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі - ТОВ «Бізнес Позика») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 263 843,45 грн та судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 листопада 2021 року між сторонами було укладено договір про надання кредиту № 438008-КС-001, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит у розмірі 36 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності. Однак відповідачка належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, заборгованість у визначеному порядку не погашає, у зв'язку з чим станом на 02 листопада 2023 року в неї виникла заборгованість у розмірі 263 843,45 грн, яка складається із: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 44 852,16 грн; суми прострочених платежів по процентах - 217 191,29 грн; суми прострочених платежів за комісією - 1 800,00 грн, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2025 року позов ТОВ «Бізнес Позика» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 652,16 грн та витрати по оплаті судового збору у розмірі 556,00 грн.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції вважав доведеною обставину отримання відповідачкою грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором.
Оскільки отримані та використані відповідачкою кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті і розрахунок заборгованості нею не спростований, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в сумі 44 852,16 грн за простроченими платежами по тілу кредиту та в сумі 18 00,00 грн за простроченими платежами за комісією, сплата якої, окрім умов кредитного договору, також передбачена Законом України «Про споживче кредитування».
Водночас суд першої інстанції виходив з того, що на відповідачку, як на члена сім`ї учасника бойовий дій та військовослужбовця, який проходить військову службу в особливий період, поширюються пільги, передбачені частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме вона звільнена від нарахування і сплати процентів за споживчим кредитом та неустойки, а кредитні установи (ТОВ «Бізнес Позика») під час дії особливого періоду не мають права нараховувати відсотки, а у випадку нарахування - зобов`язані їх списати.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 217 191,29 грн, ТОВ «Бізнес Позика» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити в частині загальної суми задоволених позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором з 46 652,16 грн на суму грошових коштів 263 843,45 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням норм процесуального права.
Позивач вказує, що поширення дії частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на дружин та чоловіків військовослужбовців щодо не нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом відбулося лише із набранням чинності Закону України № 3633-ІХ від 11 квітня 2024 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», що відбулося лише 18 травня 2024 року.
У всіх попередніх редакціях Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які були чинними протягом строку дії кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачкою, частина п`ятнадцята статті 14 цього Закону не містила згадку про те, штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом не нараховуються дружинам та чоловікам військовослужбовців.
Звертає увагу суду, що у вказаній нормі закону йдеться саме про не нарахування процентів (після набрання чинності відповідних змін), а не про списання всіх процентів, які були нараховані до набрання чинності змін до цієї норми.
Позивач не нараховував жодної неустойки у формі пені чи штрафів та не заявляв таких позовних вимог (форму цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору), тому в даному випадку до цих правовідносин не може бути застосовано принцип зворотної сили закону у часі.
Крім того, конструкція частини п`ятнадцятої статті 14 Закону № 2011-ХІІ не передбачає звільнення військовослужбовців та членів їхніх сімей від сплати відсотків за користування кредитом, а лише визначає умови, за яких такі відсотки не нараховуються. Законодавець чітко встановив, що ці умови пов`язані з певними періодами проходження військової служби.
Враховуючи вищезазначене, підстав для застосування принципу зворотної дії закону в часі до спірних правовідносин не вбачається. У зв`язку з цим, з відповідачки підлягає стягненню вся сума заборгованості за кредитним договором, зокрема сума заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 217 191,29 грн.
Також ТОВ «Бізнес Позика» надить суду апеляційної інстанції детальні пояснення щодо особливостей встановлення та нарахування процентів за кредитним договором.
Звертає увагу суду на те, що кредитодавець жодним чином не обмежував час на ознайомлення позичальника з умовами кредитного договору та Правилами. Позичальниця добровільно погодилась з умовами кредитного договору та погодилась його виконувати (що відповідає принципу свободи договору, який встановлений у статті 627 ЦК України). Якби позичальницю не влаштовували умови кредитного договору вона могла би його просто не укладати. Протягом строку дії кредитного договору та/або після його закінчення позичальниця не звернулась із заявою про розірвання кредитного договору та/або визнання його недійсним в цілому або його окремих частин.
Всі істотні умови кредитного договору, зокрема тип кредиту, процентна ставка, комісія за надання кредиту (у випадку її встановлення), строк дії кредиту, графік платежів за кредитним договором тощо встановлені не у Правилах надання кредитів чи Паспорті споживчого кредиту (за споживчими кредитами), а у кредитному договорі, який уклала відповідачка шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зокрема зазначає, що згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору, які встановлюють істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу. Нарахування 217 191,29 грн відсотків при тілі кредиту у розмірі 44 852,16 грн і є саме таким дисбалансом.
Крім того, відповідно до статті 1048 ЦК України проценти за договором позики повинні нараховуватись у розумних межах. У даному випадку розмір відсотків явно виходить за межі розумності.
Суд першої інстанції обґрунтовано зменшив суму стягнення, захистивши баланс прав і законні інтереси обох сторін.
Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач причини неявки його представника до суду не повідомив, відповідачка надіслала клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи у зв`язку із погіршенням стану здоров'я.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.постанови Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 та від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22).
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).
Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки  ОСОБА_1  в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що вона належним чином повідомлена про судове засідання в суді апеляційної інстанції, з урахуванням категорії даної справи, яка відноситься до справ незначної складності, для яких пріоритетним є швидке вирішення, доводів апеляційної скарги, в межах яких підлягає рішення суду першої інстанції, та висловлених відповідачкою заперечень у поданому відзиві, а також не зазначення обставин, які відповідачка мала намір особисто повідомити апеляційному суду, на підставі статей 369, 372 ЦПК України клопотання відповідачки про відкладення розгляду справи залишила без задоволення та ухвалила проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що 29 листопада 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 438008-КС-001 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», за яким визначено, що товариство надає клієнту кредит для придбання товарів (робіт, послуг), для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника у розмірі 36 000,00 грн строком на 24 тижні до 16 травня 2022 року із процентною ставкою за кредитом - 0,86587500 % в день (фіксована), комісією за надання кредиту - 5 400,00 грн, орієнтовною загальною вартістю наданого кредиту - 79 200,00 грн, орієнтовною реальною річною процентною ставкою - 3 599,19 грн.
Договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом - одноразовим ідентифікатором G-5954 і товариством.
Відповідно до квитанції № 33075 на рахунок ОСОБА_1 29 листопада 2021 року перераховано 36 000,00 грн.
Це також підтверджується й інформацією від АТ КБ «ПриватБанк», що надана за ухвалою суду, згідно якої платіжна картка № НОМЕР_1 , на яку перераховано кошти позивачем, емітована саме на ім`я відповідачки ОСОБА_1 . До того ж, з виписки про рух грошових коштів на рахунку згаданої банківської картки видно, що 29 листопада 2021 року відбулося зарахування на неї грошових коштів у розмірі 36 000,00 грн.
04 грудня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору № 438008-КС-001, згідно якої надано кредит у розмірі 14 000,00 грн (комісія за надання кредиту - 2 100,00 грн).
14 лютого 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору № 438008-КС-001, згідно якої надано кредит у розмірі 12 000,00 грн (комісія за надання кредиту - 1 800,00 грн).
27 липня 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду № 3 до договору № 438008-КС-001, відповідно до якої сторони узгодили внести зміни в пункту 1 договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме «Термін дії Договору: до 06.09.2023р.», а також внести зміни до пункт 1 договору - «Строк Кредиту: 647 днів».
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором № 438008- КС-001 належним чином не виконала, а лише часткового сплатила кошти в рахунок погашення боргу, розрахунок та розмір якого зазначений у розрахунку заборгованості за договором № 438008-КС-001, чим порушила свої договірні зобов`язання.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 438008-КС-001 позичальниця ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору здійснила часткову оплату на загальну суму 71 649,38 грн.
Таким чином, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідачка вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту.
Із розрахунку заборгованості за кредитом встановлено, що станом на 02 листопада 2023 року ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Бізнес Позика» на загальну суму 263 843,45 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 44 852,16 грн, заборгованості по відсотках - 217 191,29 грн та суми прострочених платежів за комісією - 1 800,00 грн.
Чоловік відповідачки - ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 з 18 березня 2025 року по теперішній час, що підтверджується довідкою № 2415 від 30 березня 2025 року, а тому має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитним коштами, суд першої інстанції виходив з того, що на відповідачку, як на члена сім`ї учасника бойовий дій та військовослужбовця, який проходить військову службу в особливий період, поширюються пільги, передбачені частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме вона звільнена від нарахування і сплати процентів за споживчим кредитом та неустойки, а позивач як кредитна установа під час дії особливого періоду не має права нараховувати відсотки, а у випадку нарахування - зобов`язаний їх списати.
Такий висновок, на думку суду першої інстанції, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 травня 2021 року у справі № 502/1438/18.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення тіла кредиту у розмірі 44 852,16 грн та комісії за надання кредиту у розмірі 1 800,00 грн не оскаржується сторонами, а тому апеляційним судом не переглядається.
Колегія суддів переглядає лише висновки суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У відповідності до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в останній редакції) військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля».
До частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» неодноразово вносилися зміни.
При цьому поширення дії частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на дружин та чоловіків військовослужбовців щодо не нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом відбулося лише з набранням чинності Закону України № 3633-ІХ від 11 квітня 2024 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», що відбулося лише 18 травня 2024 року.
У всіх попередніх редакціях Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які були чинними протягом строку дії кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачкою 29 листопада 2021 року, частина п`ятнадцята статті 14 цього Закону не містила положень про те, що штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом не нараховуються дружинам та чоловікам військовослужбовців.
В частині п`ятнадцятій статті 14 Закону України«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» йдеться саме про не нарахування процентів (після набрання чинності змін до цієї норми), а не про списання всіх процентів, які були нараховані до набрання чинності змін до цієї норми.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).
Відповідно до частини другої статті 5 ЦПК України акт цивільного законодавства не має зворотної сили у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність.
Оскільки позивач не нараховував відповідачці неустойки у формі пені чи штрафів і не заявляв у позові вимог про стягнення таких складових заборгованості (у формі цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору), тому в даному випадку до спірних правовідносин не може бути застосовано принцип зворотної сили закону у часі.
Крім того, конструкція частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає звільнення військовослужбовців та членів їхніх сімей від сплати відсотків за користування кредитом, а лише визначає умови, за яких такі відсотки не нараховуються. Законодавець чітко встановив, що ці умови пов`язані з певними періодами проходження військової служби.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, помилково застосувавши до виниклих правовідносин положення частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», безпідставно звільнив відповідачку від сплати процентів за кредитним договором. На час внесення змін до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону № 2011-ХІІ, за якими дружинам військовослужбовців не нараховувались проценти за користування кредитом, закінчився строк кредитного договору (користування кредитними коштами) і позивачем була нарахована заборгованість, яка і є предметом судового розгляду.
Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 травня 2021 року у справі № 502/1438/18, також є помилковими, оскільки Верховний Суд вирішував спір, який виник станом на 2018 рік і застосовував редакцію частини п`ятнадцятої статті 14 Закону № 2011-ХІІ, яка існувала на час вирішення того спору, який існував саме між військовослужбовцем та кредитною установою.
Проте у цій справі, відповідачем є дружина військовослужбовця і на час укладення нею кредитного договору в законодавстві була відсутня норма щодо заборони нарахування їй процентів за користування кредитом як дружині військовослужбовця.
Згідно з пунктом 1 кредитного договору сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 0,865875 % за кожен день користування кредитом.
Пунктом 2 кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.
Відповідно до пункту 3 кредитного договору сторони на момент укладення договору встановили орієнтований графік платежів, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватись.
Згідно з пунктом 7 позичальник підтверджує, що він ознайомлений з договором та Правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, уклав договір з вільним волевиявленням.
Отже, протягом строку кредитування, визначеного у цьому договорі, проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості по кредиту (на залишок заборгованості за тілом кредиту), наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування кредитом, із урахуванням дня перерахування та дня повернення кредиту.
У пункті 3 кредитного договору був встановлений орієнтовний графік платежів, відповідно до якого позичальниця повинна була здійснювати платежі у відповідному розмірі та у відповідні дати.
Статтею 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (статті 610, 611 ЦК України).
Якби відповідачка здійснювала платежі у відповідності до встановленого графіку платежів, їй дійсно потрібно було б сплатити суму орієнтовної загальної вартості кредиту, яка зазначена у кредитному договорі.
Однак порушення відповідачкою графіку платежів закономірно призвело до подорожчання загальної вартості кредиту, тому що процентна ставка нараховується за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування кредитом.
Якщо позичальник не здійснив платіж (платежі) за графіком або здійснив його (їх) у меншому розмірі, ніж передбачено графіком, це призводить до нарахування процентів у більшому розмірі, адже як вже було зазначено вище, проценти нараховуються щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту.
З метою спростування пред`явлених позовних вимог сторона відповідачки мала б надати суду докази здійснення всіх платежів за кредитним договором у розмірі та строк, відповідно до встановленого у пункті 3 кредитного договору графіку платежів, однак таких доказів суду не надано
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про становлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, та яка не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Між тим ТОВ «Бізнес Позика» не нараховувало та не заявляло до стягнення у позовних вимогах неустойку відповідно до статті 549 ЦК України (у вигляді пені чи штрафів) чи іншу форму відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України (у вигляді індексу інфляції за весь час прострочення чи трьох процентів річних від простроченої суми), тому вищезазначені норми Закону України «Про захист прав споживачів» та правові висновки Конституційного Суду України, а також інші подібні за змістом правові висновки Конституційного Суду України чи Верховного суду України, не підлягають застосуванню у даній справі.
Таким чином заперечення відповідачки проти стягнення процентів з посиланням на пункт 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими.
Включення до тексту кредитного договору умов про сплату відповідачкою процентів за користування кредитом, а також подальше нарахування позивачем зазначених процентів за встановленою процентною ставкою та стягнення їх з відповідачки є законним та обґрунтованим, оскільки базується на чинних нормах спеціального законодавства України, які регламентують питання щодо надання споживчих кредитів, яким і є за своєю правовою сутністю кредитний договір, укладений між сторонами.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1  на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 217 191,29 грн.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позову.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Виходячи з наведеного, розподіл судових витрат у зазначеній справі слід змінити та стягнути з відповідачки документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 3 144,52 грнсплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3 633,60 грн - за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 6 778,12 грн судових витрат.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом скасувати таухвалити у цій частині нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 217 191,29 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» 6 778,12грн сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній