Окрема думка
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Крата В. І.

16 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 751/4086/24
провадження № 61-3138свп25

Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду -судді-доповідача Гудими Д. А., суддів: Дундар І. О., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Крата В. І., Пархоменка П. І., Тітова М. Ю., Червинської М. Є., касаційну скаргу ТОВ «Він Фінанс» залишив без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з ТОВ «Він Фінанс» за період із 2 квітня 2017 року до 11 березня 2020 року включно інфляційних втрат і трьох процентів річних, а також у частині стягнення з ТОВ «Він Фінанс» на користь ОСОБА_1 3 623,77 грн судового збору. Ухвалити в частині зазначеної позовної вимоги нове рішення про її задоволення: стягнути з ТОВ «Він Фінанс» (адреса: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, м. Київ, 04112, ЄДРПОУ 38750239) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 198 859,96 грн (сто дев`яносто вісім тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять грн 96 коп.), із яких 146 406,23 грн (сто сорок шість тисяч чотириста шість грн 23 коп.) інфляційних втрат і 52 453,73 грн (п`ятдесят дві тисячі чотириста п`ятдесят три грн 73 коп.) як три проценти річних. В іншій частині оскаржені судові рішення залишив без змін.

Друга судова палата зазначила, що:
«54. Позивач у травні 2024 року звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних за період з 22 квітня 2016 року до 16 серпня - 29 вересня 2023 року. Відповідач заявив про застосування позовної давності. Однак вона внаслідок запровадження та продовження дії карантину з 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року та запровадження 24 лютого 2022 року і продовження строку дії воєнного стану не спливла щодо заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за період із 2 квітня 2017 року до 29 вересня 2023 року. Тому обґрунтованими є вимоги позивача про їхнє стягнення за вказаний період. […]
57. Верховний Суд вважає безпідставними доводи позивача про переривання позовної давності у квітні 2018 року (за вимогами про стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних з травня 2016 року до березня 2018 року включно) зверненням із позовом про стягнення основного боргу - суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог (див. аналогічний висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18 (пункти 44-45))».

Не можу погодитися із цією постановою з таких мотивів.

1. Одним із ключових питань в цій справі було те чи кваліфікуються інфляційні втрати та 3 % річних як частина вимоги (основного боргу)?

1.2. Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 3 липня 2014 року).

1.3. Важливим і доречним аргументом в касаційній скарзі позивача було те, що судові рішення ухвалені всупереч правовому висновку щодо застосування частин другої та третьої статті 264 ЦК України, що викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року в справі № 759/3772/16-ц, відповідно до якого перебіг позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат переривається внаслідок зверненням з позовом про стягнення боргу, і починає спливати заново (сторінка 4 касаційної скарги).

2. Друга судова палата Касаційного цивільного суду:
міркувала так, що пред`явлення позову про стягнення основного боргу не зумовило переривання позовної давності щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних;
важливий і доречний аргумент позивача щодо не врахування висновку, зробленого в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року в справі № 759/3772/16-ц не відхилила та від цього висновку не відсупила.

3. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частина друга статті 264 ЦК України).

3.1. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

3.2. Слід підкреслити, що в науково-практичній літературі вже вказувалося, що сплата інфляційних є сплатою частини основного боргу.[1]

3.3. Як Верховний Суд України, так і Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертали увагу, що інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання (див., зокрема, постанова Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року в справі № 6-113цс14, постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-126цс14, постанова Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-3019цс15, постанова Верховного Суду України від 30 березня 2016 року в справі № 5-86кз16, постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року в справі № 366/203/21 (провадження № 14-101цс22)).

3.4. Частиною вимоги в розумінні частини другої статті 264 ЦК України є вимога про сплату інфляційних втрат та 3 % річних. Тому пред`явлення позову про стягнення основного боргу зумовлює переривання позовної давності щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за основним боргом.

4. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що в практиці касаційного суду вже зроблено висновок, що пред`явлення позову про стягнення основного боргу зумовлює переривання позовної давності щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Наприклад:

(а) «43. У дослідженні обставин переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову господарському суду слід ураховувати, що підставою для переривання перебігу позовної давності є, зокрема, пред`явлення позову до одного із кількох боржників. Крім того, перебіг позовної давності переривається пред`явленням позову, якщо предметом цього позову є лише частина вимоги. Із наведеного випливає можливість подовження строку позовної давності шляхом пред`явлення позову лише щодо частини вимоги, якщо за характером відповідного зобов`язання припускається можливість виокремлення такої частини. При цьому частиною вимоги може бути вимога про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за грошовим зобов`язанням (частина 2 статті 625 ЦК України), які є складовою частиною основного боргу, а також сплата неустойки (штрафу, пені), якщо вони передбачені законом або договором» (пункт 43 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87559766)); 

(б) у частині другій статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Оскільки 14 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, то перебіг позовної давності за вимогами про стягнення 3 % річних перервався (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року в справі № 759/3772/16-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88602016)). 

4.1. Слід підкреслити, що існують й протилежні підходи до кваліфікації інфляційних втрат та 3 % річних в контексті застосування частини другої статті 264 ЦК України. Про це свідчить, зокрема:

(а) пункти 36, 37 окремої думки судді КГС ВС Кондратової І. Д. від 05 серпня 2020 року у справі № 910/10225/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/90827143), в яких вказано, що «вимогу про сплату інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України можна розглядати як складову частину вимоги про сплату основного зобов`язання у розумінні частини 2 статті 264 ЦК, тому у такому разі застосовується правило щодо переривання перебігу позовної давності. До аргументів на користь саме такого тлумачення можна віднести також постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 759/3772/16-ц від 27 березня 2020 року, в якій суд зробив висновок, що перебіг позовної давності за вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних перервався зверненням з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики»;

(б) пункт 118 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2026 року в справі № 751/9914/24 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/134322857), ухваленої за участі тих же самих сторін: ОСОБА_1 (позивач), відповідач (товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс»), в якому вказано, що «доводи касаційної скарги про необхідність стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, починаючи з квітня 2016 року (моменту набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки) з урахуванням переривання позовної давності в червні 2023 року внаслідок пред`явлення позову в справі № 751/8440/23, Верховний Суд відхиляє, оскільки позовна давність за платежами, нарахованими в період з 22 квітня 2016 року до 01 квітня 2017 року, повністю спливла до набрання чинності Законом № 540-IX (02 квітня 2020 року).

5. Європейський суд з прав людини зауважив, що судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). 

6. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже вказувала, що судові рішення касаційного суду повинні бути розумно передбачуваними. Навіщо потрібна розумна передбачуваність судових рішень? Очевидно, що особа, фізична чи юридична, має можливість прогнозувати як буде вирішено її спір. Це одне з основних завдань, яке дозволяє зробити вирішення спору прогнозованим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24)). Відступлення від висновку про застосування тієї чи іншої норми має бути розумним і про нього має бути вказано в тексті постанови. Натомість цілком очевидно, що зміна практики застосування норм під час вирішення певної категорії спорів не має слідувати з тексту постанови не явно, імпліцитно (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24)).

6.1. Навряд чи таке застосування та тлумачення норм частини другої статті 264 ЦК України дозволяє зробити вирішення спору прогнозованим.

7. Верховний Суд є найвищим судому системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

8. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, від 28 жовтня 1999 року). 

9. Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). 

10. Тому Другій судовій палаті Касаційного цивільного суду, для забезпечення сталості та єдності судової практики, належало передати цю справу на розгляд на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Суддя В. І. Крат

[1] Див.: Позовна давність: коментар судової практики / під ред. І.В. Спасибо-Фатєєвої. - Харків: ЦИВІЛІСТИЧНА ПЛАТФОРМА, 2016. - С. 110.