Справа № 761/21460/25
Провадження № 2/761/2474/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Анохіна А.М.,
при секретарі судового засідання - Лазуренко А.В.,
за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника третьої особи 1 - Горбачевої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Житлово-будівельного кооперативу «Ліра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Лайн», треті особи: Київська міська рада, Комунальне підприємство «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» про визнання права власності, встановлення факту, визнання довідки недійсною та скасування рішення про державну реєстрацію,
ВСТАНОВИВ:

В травні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів ЖБК «Ліра», ТОВ «Р-Лайн», треті особи: Київська міська рада, КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» в якому просив: визнати за позивачем право приватної часткової власності на частину квартири АДРЕСА_1 , як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя; встановити факт проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із 01.01.2004 по 12.01.2017; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсною довідку ЖБК «Ліра» № 112, видану 27.11.1999; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39777668 від 20.02.2018 Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості і бізнесу» м. Київ.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що із 06.11.1973 позивач перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . В 1975 році позивач отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1 на двох осіб - позивача та його дружину ОСОБА_4 . Крім того, в 1975 році позивач був прийнятий у члени ЖБК «Ліра», та, як член кооперативу, він сплатив пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_2 . Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 31.03.1975, вулиця Дорогожицька була перейменована на вулицю Тимофія Шамрила, а потім на вулицю Парково-Сирецьку. Позивач вказує, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі вони із дружиною повністю сплатили пайовий внесок за кооперативну квартиру, він проживав в ній та був зареєстрований в цій квартирі. Однак, після розірвання шлюбу із ОСОБА_5 у травні 1991 року позивач знявся з реєстрації у зазначеній вище квартирі, проте, продовжував проживати разом із колишньою дружиною однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, та після її смерті позивач продовжив проживати в цій квартирі, в тому числі сплачувати за комунальні послуги. Позивач зазначає, що оформленням права власності на кооперативну квартиру він не займався, однак, із наявних у нього документів вбачається, що ОСОБА_4 на підставі довідки ЖБК «Ліра» № 224 та реєстраційного посвідчення КМБТІ була власником спірної квартири. Однак, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.05.2025, позивачу стало відомо, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 із 19.02.2018 було зареєстровано на підставі довідки ЖБК «Ліра» № 112 від 27.01.1999 за ОСОБА_6 . З огляду на порушення прав позивача, останній, в травні 2023 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом про визнання довідки та реєстрації права власності на квартиру недійсною. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.06.2023 у справі № 761/15823/23 було відкрито провадження. ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 помер та за заявою кредитора 22.02.2024 приватним нотаріусом Войтовським В.С. була відкрита спадкова справа щодо майна ОСОБА_6 . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, позов у справі № 761/15823/23, було залишено без розгляду. Позивач вказує, що його право власності на кооперативну квартиру було набуте під час перебування його у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . Ними, як подружжям, в цей період був повністю сплачений пайовий внесок та він був співвласником квартири, а в подальшому фактично прийняв спадщину після смерті дружини. Однак, з огляду на те, що спірна квартира була зареєстрована за іншою особою, зазначене нерухоме майно не увійшло до спадкової маси, та позивач був позбавлений можливості його належним чином успадкувати. Посилаючись на викладене, а також з огляду на порушення його прав, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом про визнання права власності на квартиру, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання довідки недійсною та скасування державної реєстрації права власності на це майно за сторонньою особою.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2025, головуючим суддею у справі було визначено Анохіна А.М.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2025, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2025, в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено.
У липні 2025 року до суду від представника третьої особи КМР надійшла заява, відповідно до якої третя особа вказувала про наявність підстав для визнання довідки ЖБК «Ліра» № 112 від 27.11.1999, виданої на ім`я ОСОБА_6 недійсною, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) за ОСОБА_6 , та визнання спадщини (спірної квартири), що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , відумерлою. В обґрунтуванні заяви зазначено, що позивач немає прав на спірну квартиру, оскільки, право власності за ОСОБА_4 було зареєстровано після офіційного розлучення, а твердження позивача про право спільної сумісної власності на цю нерухомість є безпідставними. Так, ОСОБА_4 було сплачено повну суму пайового внеску в розмірі 4 595,00 руб та оформлено право власності на спірну квартиру у 1992 році, тобто після розірвання шлюбу із позивачем, а відтак зазначене майно не є спільним майном подружжя. Поряд із цим, з огляду на те, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 у 1992 році, а відтак ЖБК «Ліра» не мало права видавати повторно довідку про сплату коштів, що свідчить про недійсність зазначеної довідки та безпідставної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 . Крім того, є недоведеними позовні вимоги про проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю та визнання за позивачем права власності на частину квартиру в порядку спадкування за законом.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.10.2025, у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В січні 2026 року до суду від представника відповідача ТОВ «Р-Лайн» надійшла заява, відповідно до якої відповідач просить в задоволенні позову відмовити, застосувавши до позовних вимог строки позовної давності. Так, відповідач вказує, що спірне майно належить ОСОБА_6 , який помер, та за життя мав грошові зобов`язання перед товариством. На даний час ТОВ «Р-Лайн» має намір задовольнити свої грошові вимоги за рахунок майна померлого ОСОБА_6 , на яке також претендує позивач. Останній, вже звертався до суду із позовом. Так, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала справа № 761/4257/18, у якій ухвалою суду від 24.09.2019, позов ОСОБА_2 до ЖБК «Ліра», КП КМР«КМБТІ» про визнання довідки ЖБК та реєстраційного посвідчення незаконним та їх скасування, було залишено без розгляду. Крім того, в подальшому позивач в 2023 році знову звернувся до суду із позовом, однак, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.05.2025 року у справі № 761/15823/23 позов ОСОБА_2 до КМР, КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу», ЖБК «Ліра», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконь М.В., третя особа: ТОВ «Р-Лайн» про визнання недійсною та скасування довідки ЖБК про виплату паю, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Однак, в травні 2025 року позивач знову звернувся до суду із даним позовом фактично аналогічного змісту. Відповідач вказує, що позивач про порушення своїх прав не лише міг дізнатись впродовж 1999-2025 р.р., а й фактично дізнався на початку 2018 року, а відтак позивачем пропущено строки позовної давності ще на початку 2021 року, що є самостійною підставо для відмови в позові. Крім того, відповідач вказує, що позивач не є співвласником спірного майна, оскільки, ОСОБА_4 набула право власності на квартиру в 1992 році, тобто після розірвання шлюбу із позивачем. Також обраний позивачем спосіб захисту не призведе до жодних наслідків, оскільки, у позивача відсутні документи, які підтверджують виникнення у нього права власності на квартиру, саме по собі скасування державної реєстрації прав без встановлення нового законного власника майна не є належним способом захисту прав, що додатково свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
Представник позивача в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити з викладених в позові та додаткових поясненнях підстав.
Представник відповідача ЖБК «Ліра» в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов до суду не подав. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався.
Представник відповідача ТОВ «Р-Лайн» в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву, в якій просив в задоволенні позову відмовити, в тому числі з огляду на пропуск позивачем строків позовної давності.
Представник третьої особи Київської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги частково підтримала, та просила вирішити спір з урахуванням письмових пояснень на позов.
Представник третьої особи КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався.
З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги розумні строки розгляду цивільної справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Києві та із 13.08.1991 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорта та витягом з Реєстру територіальної громади від 16.04.2025.
06.11.1973 було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - після реєстрації якого прізвище дружині було присвоєно ОСОБА_14, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.
31.03.1975 ОСОБА_2 відповідно до сповіщення: «пост. № 251 від 24 лют 75» на рахунок кооперативу «Ліра» було сплачено пайовий внесок в сумі 2 211 руб 07 коп. 
09.04.1975 року ОСОБА_2 на сім`ю із двох осіб: ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_4 , - на підставі рішення виконкому Шевченківської Ради від 24.02.1975 року № 251 було видано ордер на житлове приміщення із двох кімнат, площею 30,67 кв.м в окремій квартирі АДРЕСА_4 .
07.05.1991 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу.
В 1992 році ОСОБА_4 було видано ЖБК «Ліра» довідку № 244, відповідно до якої було зафіксовано, що вона є власником квартири АДРЕСА_5 і повністю внесла пайовий внесок в сумі 4 595,00 руб.
Відповідно до копії реєстраційного посвідчення від 07.08.1992, КМБТІ засвідчило, що кооперативна квартира АДРЕСА_6 зареєстрована за ОСОБА_4 на праві особистої власності на підставі довідки, виданої ЖБК «Ліра» № 244 та записано в реєстрову книгу за № 38 за реєстровим номером 372/30323.
ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
Достатніх доказів того, що ОСОБА_10 був сином подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , матеріали справи не містять.
Крім того, відсутні докази підстав зміни за життя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , прізвища на « ОСОБА_11 ».
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
Достатні докази того, що позивач був зареєстрований певний період в квартирі АДРЕСА_6 відсутні, як і відсутні докази фактичного проживання позивача у вказаній квартирі як до, так і після смерті її власника ОСОБА_4 .
Поряд із цим, 29.11.2017 між ОСОБА_2 та ПАТ «Київенерго» було укладено договір про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_7 , однак, цей доказ, оформлений після смерті власника, та, на переконання суду, не є належним підтвердженням про фактичне користування позивачем вказаною квартирою до смерті її власника.
Крім того, судом встановлено, що 19.02.2018 за ОСОБА_6 на підставі довідки ЖБК «Ліра» № 112 від 27.01.1999 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 39777668 від 20.02.2018, - було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_8 .
Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу КМР (КМДА) від 15.02.2019, було встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів трудящих від 31.03.1975 № 302, частину АДРЕСА_9 було перейменовано на АДРЕСА_10 , а на підставі рішення КМР від 12.10.2017 було перейменовано АДРЕСА_10 .
Крім того, в зазначеному листі було вказано про те, що відсутні відомості про документи щодо зміни таких поштових адрес: з АДРЕСА_11 на АДРЕСА_10 ; з АДРЕСА_10 .
Наведене в сукупності свідчить про те, що стороною позивача не доведено достатніми доказами те, що квартира АДРЕСА_12 , надана в 1975 році позивачу та його дружині на підставі рішення виконкому Шевченківської Ради від 24.02.1975 року № 251 та ордеру, а також квартира АДРЕСА_5 , яка в 1992 році була зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі довідки ЖБК «Ліра» № 244, є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, в тому числі за який, як вказує позивач, ним до розірвання шлюбу із ОСОБА_4 вносились кошти.
З огляду на наявність очевидних відмінностей в характеристиках площ зазначених квартир, а також найменувань вулиць, на яких вони розташовані, стороною позивача в ході розгляду справи не було заявлено будь-яких клопотань в частині витребування достатніх доказів на підтвердження цих обставин, а відтак твердження позивача в цій частині позову є недоведеними.
Крім того, із даних автоматизованої системи документообігу суду, було встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала справа № 761/4257/18, у якій ухвалою суду від 24.09.2019, позов ОСОБА_2 до ЖБК «Ліра», КП КМР«КМБТІ» про визнання довідки ЖБК та реєстраційного посвідчення незаконним та їх скасування, було залишено без розгляду, в зв`язку із поданням стороною позивача відповідної заяви.
Також в травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до КМР, КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу», ЖБК «Ліра», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконь М.В., третя особа: ТОВ «Р-Лайн» про визнання недійсною та скасування довідки ЖБК про виплату паю, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Однак, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.05.2025 року у справі № 761/15823/23 зазначений позов було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Також наявні в матеріалах докази свідчать про те, що 22.02.2024 приватним нотаріусом Войтовським В.С. було зареєстровано спадкову справу № 7/2024 щодо майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
19.04.2025 ОСОБА_2 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 цивільної дружини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з якою він проживав однією сім`єю не менш як п`ять років з часу відкриття спадщини.
30.04.2025 Першою київською державною нотаріальною конторою було заведено та зареєстровано спадкову справу № 438/2025 щодо майна ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі.
Докази відмови позивачу в оформленні спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом із зазначенням нотаріусом відповідних підстав, матеріали справи не містять, та позивачем суду надано не було.
Також стороною позивача в ході розгляду справи не було заявлено клопотань про витребування копії спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_6 , за яким в 2018 році було зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, в зв`язку з чим встановити дійсну наявність/відсутність спадкоємців після його смерті в ході розгляду справи не вбачалось можливим.
Крім того, відсутні належні докази на підтвердження того, що відповідач ТОВ «Р-Лайн» дійсно є кредитором ОСОБА_6 , та відповідно належним співвідповідача у даній справі.
Клопотань про залучення Київської міської ради, в якості співвідповідача у даному спорі, в ході розгляду справи стороною позивача також заявлено не було.
Позивач, звернувшись в травні 2025 року до суду із даним позовом, вказує, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак наявні підстави для визнання за позивачем право власності на частину зазначеної квартири.
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в частині визнання за позивачем право приватної часткової власності на частину квартири АДРЕСА_1 , як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорюються відповідачем, а також за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).
Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Правовідносини з набуття у власність квартири у будівельному кооперативі, а також щодо виникнення права спільної сумісної власності подружжя врегульовані загальними нормами - статтями 60, 70 Сімейного Кодексу України, а також спеціальними нормами, зокрема Житловим Кодексом УРСР (стаття 146), Законом України «Про власність» (статті 15-17), пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 186 від 30 квітня 1985 року.
Зазначеними нормами права встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) особами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання тощо, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про власність», який був чинним на момент повного внесення в 1992 році пайового внеску ОСОБА_4 , член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу та/або спільного проживання. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.
Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2020 року у справі № 703/3090/17 (провадження № 61-12473св19).
Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно до Закону Української РСР «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, право власності члена житлового кооперативу на квартиру виникало з моменту виплати паю і не вимагало його реєстрації, тобто на момент набуття права власності на кооперативну квартиру законодавство не передбачало ні видачі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, ні обов`язкової державної реєстрацію права власності на таку квартиру (див. постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17, від 13 грудня 2023 року у справі № 161/10959/21)
У частині другій статті 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно.
Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За правилами частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, позивач наголошував, що пайовий внесок за вказану кооперативну квартиру ним було внесено ще в 1975 році, а також ОСОБА_4 в 1992 році набула право власності на вказану квартиру у період сумісного проживання із позивачем та за рахунок спільних коштів.
Поруч із цим, варто вказати, що стороною позивача в ході розгляду справи належних та достатніх доказів повної сплати в 1992 році, тобто після офіційного розірвання шлюбу, пайового внеску за спірну квартиру АДРЕСА_6 , за рахунок спільних коштів як під час перебування зі спадкодавцем у шлюбі, так і під час можливого сумісного проживання після його розірвання, - суду не надано.
Суд звертає увагу на те, що сам по собі факт перебування у шлюбі та/або факт спільного сумісного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, під час якого було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру не свідчить, що кооперативна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
Крім того, слід відмітити те, що наявні у справі докази в їх сукупності свідчать про те, що стороною позивача також не доведено достатніми доказами те, що квартира АДРЕСА_12 , надана в 1975 році позивачу та його дружині на підставі рішення виконкому Шевченківської Ради від 24.02.1975 року № 251 та ордеру, а також квартира АДРЕСА_5 , яка в 1992 році була зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі довідки ЖБК «Ліра» № 244, є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, в тому числі за який, як вказує позивач, ним разом із ОСОБА_4 вносились кошти.
З огляду на наявність очевидних відмінностей в характеристиках площ зазначених квартир, а також найменувань вулиць, на яких вони розташовані, стороною позивача в ході розгляду справи не було заявлено будь-яких клопотань в частині витребування достатніх доказів на підтвердження обставин ідентичності об`єкту нерухомості, а відтак твердження позивача в цій частині позову є недоведеними.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що пайовий внесок спадкодавцем було внесено майже через рік після офіційного розірвання шлюбу із позивачем, доказів сплати в 1992 році пайового внеску за спірну кооперативну квартиру АДРЕСА_6 , за рахунок спільних коштів, як під час перебування зі спадкодавцем у шлюбі, так і під час можливого сумісного проживання позивача зі спадкодавцем після його розірвання, стороною позивача суду надано не було, а відтак суд вважає, що спірну квартиру не можна вважати спільним майном подружжя, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на частину цієї квартири, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, в зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
В частині позовних вимог про встановлення факту проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із 01.01.2004 по 12.01.2017, та визнання за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири, суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже таким, що прийняв спадщину, вважається спадкоємець четвертої черги, якщо він проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, встановлення факту проживання зі спадкодавцем позивачу необхідне саме для реалізації свого права на спадкування, як спадкоємця четвертої черги.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст.ст. 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц зазначено, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №712/7830/16-ц зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
У той же час, необхідно звернути увагу, що інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України.
Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 р. VII СК України, цей Кодекс набирає чинності з набранням чинності Цивільним Кодексом України.
Пунктом першим Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.
Таким чином, норми ст. 74 СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з січня 2004 року.
Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.
Як вже зазначалось вище, судом було встановлено, що 06.11.1973 було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - після реєстрації якого прізвище дружині було присвоєно ОСОБА_14, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.
07.05.1991 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу.
Відповідно до копії реєстраційного посвідчення від 07.08.1992, КМБТІ засвідчило, що кооперативна квартира АДРЕСА_6 зареєстрована за ОСОБА_4 на праві особистої власності на підставі довідки, виданої ЖБК «Ліра» № 244 та записано в реєстрову книгу за № 38 за реєстровим номером 372/30323.
ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
Достатніх доказів того, що ОСОБА_10 був сином подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , матеріали справи не містять.
Крім того, відсутні докази підстав зміни за життя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , прізвища на « ОСОБА_11 ».
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
Достатні докази того, що позивач був зареєстрований певний період в квартирі АДРЕСА_6 відсутні, як і відсутні докази фактичного проживання позивача у вказаній квартирі як до, так і після смерті її власника ОСОБА_12 .
19.04.2025 ОСОБА_2 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 цивільної дружини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з якою він проживав однією сім`єю не менш як п`ять років з часу відкриття спадщини.
30.04.2025 Першою київською державною нотаріальною конторою було заведено та зареєстровано спадкову справу № 438/2025 щодо майна ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі.
Докази відмови позивачу в оформленні спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом із зазначенням нотаріусом відповідних підстав, матеріали справи не містять, та позивачем суду надано не було.
Позивач в ході розгляду справи стверджував, що він із ОСОБА_12 після розірвання шлюбу в 1991 році по день її смерті проживав разом, вони вели спільне господарство та мали взаємні права та обов`язки, однак, належних та достатніх доказів, які б вказували на наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, участі у витратах на утримання житла за час спільного проживання, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житлом, які б засвідчували реальність сімейних відносин, стороною позивача суду надано не було.
Так, в 1992 році ОСОБА_4 було набуто право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_13 , загальною площею 46,4 кв.м, яка на час даного розгляду відповідно до даних реєстру речових прав зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 .
Достатніх доказів, які б вказували на проживання спадкодавця із позивачем однією сім`єю за адресою спірного об`єкта нерухомості матеріали справи не містять, а надані позивачем докази, в тому числі договір про користування електричною енергією, який був укладений після смерті ОСОБА_12 , на переконання суду, достеменно не свідчить про фактичне користування позивачем вказаною квартирою до смерті її власника.
Крім того, докази придбання спірної квартири за спільні кошти позивача та спадкодавця, матеріали справи також не містять.
Суд вважає, що наявні докази в їх сукупності не дозволяють дійти висновку про наявність у позивача та спадкодавця ОСОБА_12 відносин, що за своєю суттю відповідали б відносинам сім`ї, так як позивачем не доведено достатніми та належними доказами факт усталених відносин, притаманних подружжю - тривалий та постійний факт спільного проживання, в тому числі на час оформлення спадкодавцем нерухомості, а також ведення спільного господарства, та наявності спільних витрат, піклування один про одного, участі у витратах щодо утримання майна, тощо.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що надані стороною позивача докази переконливо не вказують на наявність в період із 01.01.2004 по 12.01.2017 між позивачем та спадкодавцем усталених відносини, які притаманні подружжю, а також стороною позивача в ході розгляду справи поза розумним сумнівом не доведено факт постійного та сталого спільного проживання позивача із ОСОБА_12 , в тому числі однією сім`єю після розірвання шлюбу, а відтак в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Крім того, суд приймає до уваги те, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).
Спадкування здійснюється за законом або за заповітом (ст. 1217 ЦК України).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст.1220 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст.1223 ЦК України).
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року).
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання позивача та померлої ОСОБА_12 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також нотаріусом у встановленому законом порядку не відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, а відтак суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на частину спірної квартири, в зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити.
В частині позовних вимог про визнання недійсною довідку ЖБК «Ліра» № 112, видану 27.11.1999, та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39777668 від 20.02.2018 Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості і бізнесу» м. Київ, суд зазначає наступне.
У даній справі встановлено, що на підставі реєстраційного посвідчення від 07.08.1992, КМБТІ засвідчило, що кооперативна квартира АДРЕСА_6 була зареєстрована за ОСОБА_4 на праві особистої власності на підставі довідки, виданої ЖБК «Ліра» № 244 та записано в реєстрову книгу за № 38 за реєстровим номером 372/30323.
Поруч із цим, 19.02.2018 за ОСОБА_6 на підставі довідки ЖБК «Ліра» № 112 від 27.01.1999 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 39777668 від 20.02.2018, - було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_8 .
Також наявні в матеріалах докази свідчать про те, що 22.02.2024 приватним нотаріусом Войтовським В.С. було зареєстровано спадкову справу № 7/2024 щодо майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд вважає за необхідне зазначити про те, що даний позов стосується спірного майна - квартири АДРЕСА_8 , право власності на яке із ІНФОРМАЦІЯ_8 зареєстроване за ОСОБА_6 , який помер.
Однак, стороною позивача в ході розгляду справи не було заявлено клопотань про витребування копії спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_6 , за яким в 2018 році було зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, в зв`язку з чим встановити дійсну наявність/відсутність спадкоємців після його смерті, а також те, що відповідач ТОВ «Р-Лайн» є кредитором та, відповідно, належним відповідачем за пред`явленими вимогами, - в ході розгляду справи не вбачалось можливим.
Крім того, стороною позивача в ході розгляду справи, в тому числі з огляду на наявність відомостей про смерть власника спірної квартири, - не було в порядку визначеному цивільним процесуальним законом заявлено клопотань про залучення до участі в розгляді даної справи, в якості співвідповідача - Київську міську раду, що додатково свідчить про не залучення позивачем належного співвідповідача, прав та обов`язків якого стосуються заявлені позовні вимоги.
Суд також вважає за необхідне відзначити те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
При цьому слід зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).
Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. 
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №761/23904/19).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача або незалучення належного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18), від 26.02.2020 у справі №304/284/18 (провадження №14-517цс19) від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 (провадження №12-31гс22)).
При цьому, в разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи та без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. 
За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі в справі, що визначено статтею 51 ЦПК України (постанова Верховного Суду від 19.08.2021 у справі №677/1893/18 (провадження № 61-18281св20)).
Також суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, яка зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. 
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Відтак, пред`явлення позову до неналежних відповідачів є самостійною підставою для відмови в його задоволенні.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що пред`явивши вимоги про визнання недійсною довідки та скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірну квартиру, позивачем до кола відповідачів не було залучено належних відповідачів - спадкоємців власника цього майна, а за їх відсутності - територіальну громаду в особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, що є самостійною підставою для відмови в позові, а відтак суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. 
Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. 
Так, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Підсумовуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, останні є недоведеними, та позивачем до участі у справі не було залучено належних співвідповідачів, прав та обов`язків, яких стосується спір, а відтак суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
З огляду на те, що в задоволенні позову слід відмовити по суті заявлених позовних вимог, а відтак клопотання сторони позивача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось.
В порядку ст. 141 ЦПК України, а також з огляду на те, що відсутні підстави для задоволення позову, а відтак судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Житлово-будівельного кооперативу «Ліра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Лайн», треті особи: Київська міська рада, Комунальне підприємство «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» про визнання права власності, встановлення факту, визнання довідки недійсною та скасування рішення про державну реєстрацію, відмовити.
Судові витрати залишити за ОСОБА_2 по фактично понесеним.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повні ім`я сторін:
позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , уродженець м. Києва, громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;
відповідач Житлово-будівельний кооператив «Ліра», ЄДРПОУ 23493442, адреса: м. Київ, вул. Парково-Сирецька, 4-а;
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Р-Лайн», ЄДРПОУ 42775811, адреса: м. Київ, вул. Вишняківська, 8-А;
третя особа Київська міська рада, ЄДРПОУ 22883141, адреса: м. Київ, вул. Хрещатик, 36;
третя особа Комунальне підприємство «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу», ЄДРПОУ 42298885, адреса: м. Київ, вул. Електриків, 16-Г.
Повний текст рішення суду складено 03.04.2026.

Суддя        Андрій АНОХІН