УХВАЛА

03 червня 2026 року 
м. Київ

справа №520/23001/25
адміністративне провадження № К/990/24204/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В., 
суддів - Загороднюка А. Г., Кашпур О. В.
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі № 520/23001/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
установив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у якому просив:
- -визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 181 від 27 лютого 2025 року про призов громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з військової служби з подальшим виключенням його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року відкрито провадження у цій справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року, залишеним без змін Другого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року, у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням відповідає стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
У цій справі, суд першої інстанції, врахувавши вимоги статті 257 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
Ураховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт. 
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж значного суспільного інтересу чи виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Разом із тим, у касаційній скарзі позивач не зазначає підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Зміст касаційної скарги не містить посилань на неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, визначених зазначеною нормою. Натомість доводи скарги переважно зводяться до незгоди з установленими судами фактичними обставинами справи та наданою судами оцінкою доказів.
У тексті касаційної скарги позивач, обґрунтовуючи необхідність касаційного перегляду справи, посилається на підпункти «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Однак належних обґрунтувань для застосування зазначених положень КАС України позивачем не наведено, а викладені доводи не підтверджують наявності підстав для відкриття касаційного провадження.
Посилання позивача на те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими.
Скаржник не навів належних доводів та не обґрунтував, у чому саме полягає фундаментальне значення порушених ним питань для формування єдиної правозастосовчої практики. Також не наведено обставин, які б свідчили про існування виключної правової проблеми, вирішення якої потребувало б формування нового або зміни існуючого підходу у правозастосуванні.
Наведені у касаційній скарзі аргументи фактично стосуються оцінки судами доказів, встановлення фактичних обставин справи та незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування норм права до конкретних обставин цієї справи.
Також не знаходять свого підтвердження доводи скаржника про те, що він буде позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, під час розгляду іншої справи.
При цьому скаржник не зазначає, у якому саме судовому провадженні такі обставини матимуть преюдиційне значення, які конкретно встановлені судами факти можуть вплинути на вирішення іншого спору та з яких причин він буде позбавлений можливості надати відповідні докази чи заперечення для їх спростування.
Посилання ж на можливість виникнення для нього несприятливих правових наслідків у майбутньому мають припущений характер та не підтверджені належними доводами, які б свідчили про наявність підстав, передбачених підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Крім того, у касаційній скарзі скаржник посилається на те, що ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для нього. Однак скаржником не наведено належних та переконливих доводів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано, у чому саме полягає значний суспільний інтерес цієї справи або її виняткове значення.
Наведені скаржником аргументи стосуються переважно його особистої правової ситуації та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи. Посилання на ризик притягнення до відповідальності, можливі негативні наслідки для стану здоров`я та порушення соціальних прав пов`язані насамперед з індивідуальними наслідками вирішення спору для самого позивача та не свідчать про наявність виняткових обставин, які б вирізняли цю справу серед інших спорів аналогічної категорії.
Також скаржник не довів, що результат розгляду цієї справи матиме вплив на права, свободи чи інтереси невизначеного кола осіб або породжуватиме правові наслідки, які виходять за межі індивідуального спору. Посилання на необхідність визначення правил врахування архівних рішень призовних комісій під час мобілізації та захисту прав осіб, виключених з військового обліку, мають загальний характер та не містять належного обґрунтування того, що порушені у справі питання становлять значний суспільний інтерес у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Також скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність особливих, виняткових наслідків саме для нього та вирізняли цю справу серед інших спорів аналогічної категорії.
Посилання позивача на помилкове застосування судом першої інстанції правил спрощеного позовного провадження також не свідчать про наявність підстав для відкриття касаційного провадження.
Скаржник, обґрунтовуючи необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження, посилається на складність доказової бази, необхідність дослідження архівних матеріалів, медичних документів та витребування додаткових доказів. Однак самі по собі такі доводи не свідчать про неправильне застосування судом норм процесуального права.
Відповідно до статей 12 та 257 КАС України загальне позовне провадження застосовується у випадках, коли характер спірних правовідносин, предмет доказування або інші обставини справи об`єктивно унеможливлюють її повний та всебічний розгляд у порядку спрощеного позовного провадження. Натомість позивач фактично висловлює незгоду із здійсненою судами оцінкою доказів та встановленими фактичними обставинами справи, що не є підставою для висновку про обов`язковість розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Крім того, позивачем не наведено переконливих доводів щодо того, які саме процесуальні права були обмежені у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження та яким чином це вплинуло на правильність вирішення спору по суті.
Саме лише посилання на значний обсяг доказів, наявність медичних документів та архівних матеріалів не свідчить про неможливість розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки КАС України не ставить можливість застосування такого порядку розгляду у залежність виключно від кількості або характеру поданих сторонами доказів.
Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France") від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("Brualla Gomes de la Torre v. Spain") від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
На підставі викладеного вбачається, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" у праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за поданою касаційною скаргою оскаржуються судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 248, 328, 333, 359 КАС України,
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі № 520/23001/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. В. Дашутін
Судді А. Г. Загороднюк
О. В. Кашпур