УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2026 року
м. Київ
справа № 953/1875/25
провадження № 51- 1784 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року,
установив:
Київський районний суд м. Харкова вироком від 22 жовтня 2025 року  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудив за ч. 4ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_4 засуджено за те, що він, перебуваючи в супермаркеті «РОСТ», в якому здійснює свою господарську діяльність ТОВ «ДИСТРИБУЦІЙНО-ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ «ПІЛОТ», розташованому за адресою: м. Харків, вул. Шевченко, 142-А, діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, в умовах воєнного стану, введеного в дію Указом Президента України ОСОБА_6 № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, таємно викрав:
- 18 грудня 2024 року 4 пляшки лікеру марки «Jack Daniel's Honey», 0,7 л, на загальну суму 3390,60 грн;
- 19 грудня 2024 року 4 пляшки лікеру марки «JackDaniel's Honey», 0,7 л, на загальну суму 3390,60 грн;
- 22 грудня 2024 року 2 пляшки лікеру марки «JackDaniel's Honey», 0,7 л та 2 пляшки віскі марки «Jameson», 1 л, на загальну суму 4092,06 грн;
- 28 грудня 2024 року 2 пляшки лікеру марки «JackDaniel's Tennessee Honey» 1л, 2 пляшки лікеру марки «Jack Daniel's Tennessee Honey» 1 л та 1 пляшку лікеру марки «Jack Daniel's Honey», 0,7 л, на загальну суму 5560,33 грн;
- 30 грудня 2024 року пляшку лікеру марки «Джек Дениелс Теннессі Фаєр», 0,7 л, 1 пляшку віскі марки «JackDaniel's», 0,5 л, 1 пляшку віскі марки «Jack Daniel's», 0,7 л, 1 пляшку лікеру марки «Jack Daniel's Tennessee Apple 35%», 0,7 л, на загальну суму 3175,11 грн;
- 03 січня 2025 року 3 пляшки лікеру марки «JackDaniel's Tennessee Honey», 1 л, на загальну суму 3534,51 грн;
- 04 січня 2025 року 3 пляшки лікеру марки «JackDaniel's Tennessee Honey», 1 л, на загальну суму 3534,51 грн;
-13 січня 2025 року 1 пляшку лікеру марки «Джек Дениелс Теннессі Фаєр», 0,7 л, 1 пляшку віскі марки «JackDaniel's», 0,5 л, 2 пляшки лікеру марки «Jack Daniel's Tennessee Apple 35%», 0,7 л та 1 пляшку лікеру марки «JackDaniel's Honey», 0,7 л, на загальну суму 4022,79 грн.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 11 лютого 2026 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2025 року - без змін. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року та призначити новий апеляційний розгляд.
На обґрунтування своїх доводів захисник у скарзі зазначає про те, що:
- призначене покарання ОСОБА_4 є явно несправедливим через суворість, оскільки злочин є ненасильницьким, особа раніше не судима, вину визнано повністю, відсутні обтяжуючі обставини;
- суди:
- обмежились формальним посиланням на неможливість виправлення без ізоляції, не навівши жодних конкретних обставин, які б виключали застосування ст. 75 КК;
- порушили принципи статей 50, 65 КК, оскільки не обґрунтували, чому саме реальне позбавлення волі є єдиним можливим заходом;
- суд апеляційної інстанції, провівши формальний розгляд кримінального провадження, не здійснив повноцінної перевірки доводів захисту, що суперечить приписам ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом у порядку ст. 349 КПК, та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Як убачається з касаційної скарги, захисник у її прохальній частині просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та призначити новий апеляційний розгляд кримінального провадження, при тому, що її доводи фактично зводяться до суворості призначеного покарання та незастосування судами положень ст. 75 КК.
Суд звертає увагу на те, що захисник не навела обґрунтованих доводів, якою нормою КПК вона керувалася, ставлячи такі вимоги перед Судом, з урахуванням того, що відповідно до положень ч. 4 ст. 436 КПК у суду касаційної інстанції наявна процесуальна можливість змінити судове рішення з зазначених підстав.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного судом покарання особі засудженого через суворість, що, на переконання сторони захисту, виразилося в незастосуванні до 
ОСОБА_4 положень, передбачених статтею 75 КК, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. З огляду на принципи співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається зі змісту вироку, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких, а також відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що він не одружений, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, в силу ст. 89 не судимий.
Обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнав щире каяття, яке виразилося у визнанні винуватості в повному обсязі обвинувачення та відвертому визнанні своєї провини, осуду своїх дій.
Обставин, які обтяжують його покарання, місцевим судом не встановлено.
Враховуючи наведене, а також те, що ОСОБА_4 визнано винуватим за вчинення умисних злочинів повторно, а також те, що матеріальна шкода ним не відшкодована, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, у виді позбавлення волі в межах санкції статті, дійшовши при цьому висновку про те, що його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства та без реального відбуття покарання в місцях позбавлення волі і саме таке покарання, на думку цього суду, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
З цих же підстав, дійшовши висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, місцевий суд зазначив про відсутність підстав щодо призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, із застосуванням положень ст. 69 КК, зазначивши про те, що таке покарання не буде достатнім для виправлення обвинуваченого, та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Також, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, місцевий суд дійшов висновку про неможливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, переглядаючи апеляційну скаргу обвинуваченого, урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, конкретні обставини, наслідки, які настали, та дані про особу обвинуваченого, які були враховані судом першої інстанції.
Зважаючи на наведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що призначене судом першої інстанції покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, справедливим та таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що обвинуваченим ОСОБА_4 не було наведено в апеляційній скарзі нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про явну суворість покарання, призначеного в межах мінімальної санкції за ч. 4 ст. 185 КК, а тіобставини, що обвинувачений свою вину визнав та щиро розкаявся, а також те, що він раніше не судимий, на думку суду апеляційної інстанції, не давали підстав для призначення покарання із застосуванням положень ст.75 КК.
Крім того, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що стороною захисту не були надані відомості та докази, які б підтверджували вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.
Разом із цим, колегія суддів суду апеляційної інстанції звернула увагу й на те, що ОСОБА_4 , будучи працездатною особою, офіційно не працевлаштований, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК, в умовах воєнного стану, яке є тяжким злочином, при цьому зазначивши, що перелік викраденого ним майна не є предметами першої необхідності та не є предметами, які забезпечують життєдіяльність людини.
Крім того, судом апеляційної інстанції було враховано, що хоча ОСОБА_4  в силу ст. 89 КК не має судимості, раніше він неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а також йому було відомо, що за вчинення злочину неодмінно настає кримінальна відповідальність.
Апеляційний суд у своєму рішенні також звернув увагу і на кількість епізодів за ч. 4 ст. 185 КК, що, на думку цього суду, підвищувало суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення та виключало можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. 
Зокрема, суд зазначив і про те, що у тексті пояснювальної записки до законопроєкту закону, яким було внесено відповідні зміни до КК, чітко вказано, що законодавець уважає, що доповнення деяких статей про кримінальні правопорушення проти власності цією кваліфікуючою ознакою (в т. ч. крадіжки) зумовлене тим, що «… суспільна небезпечність таких дій істотно підвищується в умовах воєнного або надзвичайного стану». Отже, законодавець свідомо посилив кримінальну відповідальність за вчинення злочинів, вчинених під час дії воєнного чи надзвичайного стану, оскільки метою було втримання можливого росту злочинності під час війни.
Також судом апеляційної інстанції враховано заяву представника потерпілого про те, що вони вважають вирок Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_4 правомірним, та заперечували щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого.
Доводи сторони захисту про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_4 покарання у зв`язку з тим, що він мешкає разом із матір`ю, яка хворіє на онкологічне захворювання та потребує допомоги,суд апеляційної інстанції визнав такими, які не давали підстав для призначення покарання із застосуванням положень статті 75 КК України у даному конкретному випадку.
За таких обставин колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 4 ст. 185 КК, відповідає вимогам статей 50 та 65 КК, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.
Водночас, надаючи оцінку доводам касаційної скарги в цій частині, Суд зауважує, що відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м?якість або через суворість.
Тобто законодавцем чітко зазначено, що невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого розглядається саме в межах, які встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Санкцією ч. 4 ст. 185 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років. 
Проте в касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного засудженому судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі через суворість, не наводить доводів щодо порушення судами попередніх інстанцій зазначеної норми КПК, з огляду на те, що визначене засудженому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років фактично призначене на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 4 ст. 185 КК.
З урахуванням цього доводи касаційної скарги захисника щодо несправедливості призначеного покарання через його суворість є необґрунтованими.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги захисника щодо наявності підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК, Верховний Суд ураховує: 
- тяжкість вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів;
- дані про особу засудженого, наведені в оскаржуваних судових рішеннях;
- обставини справи, а також суспільну небезпечність скоєного злочину.
Зважаючи на зазначене вище, Верховний Суд не вбачає підстав для висновку про те, що ОСОБА_4 може виправитися без відбування реального покарання, у зв`язку з чим уважає, що застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципу законності.
При цьому Суд зауважує, що посилання в касаційній скарзі захисника на те, що засуджений вчинив злочин, який не є насильницьким, раніше не судимий, повністю визнав свою вину, з огляду на зміст оскаржуваних судових рішень лише підтверджують правильність висновків судів попередніх інстанцій у частині необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 185 КК, однак у цілому не свідчать про можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги в цій частині.
Крім того, колегія суддів не бере до уваги доводів касаційної скарги захисника про допущення судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог КПК, оскільки у поданій касаційній скарзі захисник не зазначила, які конкретно порушення вимог закону, на її думку, були допущені цим судом, які саме доводи поданої апеляційної скарги обвинуваченого суд апеляційної інстанції не перевірив і не дав на них умотивованих відповідей у своєму рішенні, та яким чином зазначене перешкодило чи могло перешкодити законності та обґрунтованості рішення.
На переконання Суду, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, в цілому дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_4 доводам, ретельно їх перевірив та, належним чином мотивувавши своє рішення, обґрунтовано залишив її без задоволення. При цьому підстав для скасування чи зміни вироку, передбачених статтями 412-414 КПК, суд апеляційної інстанції не встановив.
Таким чином, на думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо порушень вимог КПК, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у касаційній скарзі не наведено.
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3