Справа № 404/1992/22 
Номер провадження 2/404/500/22 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року Фортечний районний суд міста Кропивницького в складі:
головуючого судді Іванової Н.Ю.
при секретарі Коцюбі Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку. 
В обґрунтування поданого позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вказане майно належало померлій на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 1984 року р. № 1-542 та свідоцтва про право власності на будівлю від 16 червня 1980 року р. № 1588/6. 
Мати позивача – ОСОБА_4 є рідною дочкою ОСОБА_3 . 
Вказано, що після смерті ОСОБА_3 між матір`ю та її братом – ОСОБА_2 виник спір щодо зазначеного вище спадкового будинку. 
ОСОБА_3 за життя склала заповіт на ім`я відповідача, згідно якого заповіла йому все своє майно.
ОСОБА_4 вважала, що мала право на 1/6 частку вказаного вище будинку, так як його було побудовано в період перебування ОСОБА_3 у шлюбі із батьком ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто будинок належав їм на праві спільної сумісної власності. 
ОСОБА_4 претендувала на 1/6 частку будинку, як спадкоємиця ОСОБА_5 . 
Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року у справі № 404/7247/16 за ОСОБА_4 було визнано право власності на 1/6 частку вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд. 
Постановою Верховного суду від 24 червня 2020 року у справі № 404/7247/16 було скасовано постанову Апеляційного суду Кіровоградської області в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частку даного будинку та було визнано право власності на 1/30 частину будинку. 
Згідно договору дарування від 25 червня 2018 року р. № 1-761, ОСОБА_4 подарувала позивачу 1/6 частку зазначеного житлового будинку. 
В провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває справа за позовом ОСОБА_2 про визнання даного договору недійсним та визнання за ним в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 права власності на 29/30 частин зазначеного будинку. 
В той же час, позивач претендує на частину майна у складі даного домоволодіння, яке не відноситься до спадкової маси, що залишилося після смерті ОСОБА_3 .
Так, у лютому 2013 року, ще за життя її баби – ОСОБА_3 , вона з чоловіком вселилися до спірного будинку і проживали так без реєстрації. 
З дозволу ОСОБА_3 вони з чоловіком почали будівництво на території її домоволодіння власного житлового будинку шляхом реконструкції літньої кухні літ. «М» та зведення прибудов до даної літньої кухні: приміщення літ. «м» та сарай літ. «Л».
При цьому, витрати на будівництво (придбання будівельних матеріалів, вартість робіт) здійснювалося нею та її чоловіком. Також, частково, будівельні матеріали придбавалися її батьками, а її мати – ОСОБА_4 , виступала замовником за договором підряду на зведення вказаних прибудов. 
На даний час будівництво даного житлового будинку завершено, проте, його не введено в експлуатацію. 
Той факт, що реконструкція літньої кухні літ. «М» та зведення прибудов до неї здійснювалося нею та її чоловіком за допомогою батьків підтверджується видатковими накладними та квитанціями на придбання будівельних матеріалів, договором підряду на виконання будівельних робіт, актом здачі–приймання робіт, а також, поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Вважає, що ефективним способом захисту її прав є визнання за нею права власності на будівельні матеріали та обладнання, використані при реконструкції літньої кухні літ. «М» та зведення прибудов до неї: приміщення літ. «м» та сарай літ. «Л». 
Ухвалою судді від 13 травня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 
Ухвалою судді від 09 червня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Вказано, що у судовому порядку визнавати право власності на будівельні матеріали має право лише особа, яка витратила особисто свої кошти на них. Покупцем даного товару не була позивач. Наявність видаткових накладних та розрахункових квитанцій на будівельні матеріали не підтверджує той факт, що даний товар купувався саме для здійснення будівельних робіт по реконструкції прибудов до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та не підтверджує той факт, що розрахунки за дані будівельні матеріали здійснювалися саме за кошти ОСОБА_1 .
Позивачем не надано жодного доказу про те, що вона мала можливість придбати та оплатити вартість будівельних матеріалів, необхідних для реконструкції літньої кухні та зведення прибудов до неї за вказаною адресою. 
ОСОБА_1 також не надано жодних доказів, які підтверджували б факт використання даних будівельних матеріалів саме на реконструкцію прибудов до житлового будинку за вищезазначеною адресою, із зазначенням назви будівельних матеріалів, які були використані та зазначенням їх кількості. 
Вважає заявлені позовні вимоги нечіткими та незрозумілими, адже позивачем не вказано кількість будівельних матеріалів, обладнання та їх найменувань, які були використані в процесі реконструкції літньої кухні літ. «М» та зведення прибудов до неї, на які вона просить визнати право власності. 
Вказано, що відповідно довідки № 369 від 14 вересня 2016 року вказано, що ОСОБА_1 з чоловіком проживають без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , але дана довідка не підтверджує факт дозволу спадкодавицею ОСОБА_3 на реконструкцію та початок будівництва на території її домоволодіння, та не підтверджує факт того, що реконструкцію літньої кухні та зведення прибудов до неї здійснювалася саме позивачем. 
Будівництво проводилось самою ОСОБА_3 і всі будівельні матеріали та обладнання, що придбавалися для будівництва та реконструкції, також входять до спадкової маси. Таким чином, ОСОБА_3 була замовником реконструкції літньої кухні та зведення прибудов до неї, так як являлася власником всього домоволодіння. 
Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. Викликано у судове засідання свідків. 
У судовому засіданні представник позивача, адвокат Іванова І.А. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. 
Представник відповідача, адвокат Сьора О.М. у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила у задоволенні позову відмовити. 
Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 
На підставі договору купівлі-продажу їй належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 
Мати позивача – ОСОБА_4 є рідною дочкою ОСОБА_3 . 
Відповідач ОСОБА_2 є братом ОСОБА_4 . 
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Просила суд встановити факт належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтва на право власності на будівлю від 16 червня 1980 року, реєстровий № 1588/6 на 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , та договору купівлі-продажу від 06 березня 1984 року, реєстровий № 1-542 на 1/5 частину вказаного житлового будинку АДРЕСА_1 , а також визнати за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (справа № 404/7247/16-ц). 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2018 року позов задоволено частково. 
Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 січня 2018 року скасовано в частині відмови у визнанні права власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями та ухвалити в цій частині нове. Позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями задоволено. Визнано за ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року
в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом скасовано. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом змінено, викладено її мотивувальну частину у редакції постанови. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право на 1/30 частку у справі спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору дарування від 25 червня 2018 року, р.№ 1-761 ОСОБА_4 подарувала позивачу 1/6 частину зазначеного вище будинку. 
Відповідно до довідки № 369 від 14 вересня 2016 року, виданої квартальним комітетом № 14, ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 , без реєстрації з лютого 2013 року по теперішній час. Склад сім`ї: ОСОБА_2 за даною адресою зареєстрований, але з 2001 року не проживає. 
З технічного паспорта на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого за станом на 12 вересня 2016 року, вбачається, що на земельній ділянці розташовані житловий будинок літ. «Ббб1», житловий будинок літ. «Мм», погріб літ. «Г», сарай літ. «Е», гараж літ. «З», сарай літ. «Л», погріб літ. «НН1», огорожа, ворота літ. «NN1». Сарай літ «Л» та прибудова літ. «м» збудовані самовільно. 
Висновком про вартість, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_11 , підтверджується, що ринкова вартість об`єкта оцінки прибудова «м», сарай «Л» складає 83 000 грн. Дата оцінки 22 лютого 2022 року. 
Позивач звертаючись до суду даним позовом зазначала, що з дозволу ОСОБА_3 вони з чоловіком почали будівництво на території її домоволодіння власного житлового будинку шляхом реконструкції літньої кухні літ. «М» та зведення прибудов до даної літньої кухні: приміщення літ. «м» та сарай літ. «Л».
При цьому, витрати на будівництво (придбання будівельних матеріалів, вартість робіт) здійснювалося нею та її чоловіком. Також, частково, будівельні матеріали придбавалися її батьками, а її мати – ОСОБА_4 , виступала замовником за договором підряду на зведення вказаних прибудов. 
На даний час будівництво даного житлового будинку завершено, проте, його не введено в експлуатацію. 
Той факт, що реконструкція літньої кухні літ. «М» та зведення прибудов до неї здійснювалося нею та її чоловіком, за допомогою батьків підтверджується видатковими накладними та квитанціями на придбання будівельних матеріалів, договором підряду на виконання будівельних робіт, актом здачі–приймання робіт, а також, поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд зазначає наступне.
Право власності виникає за наявності певних юридичних фактів, які передбачено цивільним законодавством.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За вимогами частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.
За положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, будівництво на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Сторона позивача як в обґрунтування позовної заяви так і в судовому засіданні вказує, що в даному випадку мало місце самовільна побудова приміщення та посилається на застосування ст. 331 ЦК України.
Проте, згідно із статтею 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
До прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації права власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно існує право власності лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано у процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК ).
Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд відхиляє посилання сторони позивача на застосування положення статті 331 ЦК України, оскільки ця стаття регулює правовідносини сторін за наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності чи користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 909/175/18).
Таким чином, правовий статус незавершеного та самочинного будівництва є різним, оскільки об`єктом незавершеного будівництва є сукупність будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту не застосовуються.
Визнання права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані для самочинного будівництва, є неефективним способом захисту цивільного права, така позовна вимога фактично зводиться до узаконення самочинного будівництва у непередбачений законом спосіб, тобто до визнання права власності, що є неприпустимим, зокрема згідно із статтею 376 ЦК України (постанова Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, провадження № 61-39287св18).
Вказані висновки також узгоджуються із висновками ВС у Постанові від 04 жовтня 2023 справа № 446/1/22, провадження № 61-12893св22.
Отже, здійснення самочинного будівництва приміщення, унеможливлює визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва.
Разом з тим, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надані суду видаткові накладні та квитанції на придбання будівельних матеріалів, договір підряду на виконання будівельних робіт, акт здачі–приймання робіт. Вони містять відомості про придбання певних будівельних матеріалів в різний час та різних магазинах або у осіб, що здійснюють підприємницьку діяльність невстановленими особами. В той же час, позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б могли довести той факт, що вказані в них матеріали були придбані безпосередньо позивачем або за його дорученням іншою особою, але за його кошти, а головне що вони були безпосередньо використані при проведенні робіт у будинку за адресою АДРЕСА_1 , а не на будь-якому іншому об`єкті будівництва або ремонту.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що знайома з позивачем через її маму, з 2010 року працювала разом з нею. У 2010 році за адресою АДРЕСА_1 стояла бабусина маленька хата, потім її обклали новою цеглою. Будували мати позивача та позивач з чоловіком. ОСОБА_4 та її чоловік давали кошти на будівництво. 
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що позивач є її племінницею. У будинку по ОСОБА_14 проживала бабуся, ОСОБА_15 з сім`єю – чоловік, син і дочка з 2013 року. Будували будинок ОСОБА_15 з сім`єю та батьками, бабуся гроші не давала. 
Свідок ОСОБА_13 пояснив у судовому засідання, що бабі ОСОБА_16 , яка давно померла належав будинок по АДРЕСА_1 та ОСОБА_15 з сім`єю проживали в будинку у 2012-2013 р. На ділянці є два будинки, основний та той, що колись була кухня. Перероблювала ОСОБА_15 з сім`єю та її батьки. 
Пояснення свідків, допитаних в судовому засіданні, не приймаються судом до уваги, оскільки окремі вислови, обривки фраз, сприйнята з чужих слів інформація та здійснені на їх підставі логічні висновки, є лише припущеннями свідків, а не підтвердженням існування конкретних обставин, які не обговорювались безпосередньо з жодним зі свідків.
У зв`язку з чим суд вважає, що позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в позовній заяві доводів про визнання за нею права власності на будівельні матеріали та обладнання, використані при реконструкції у житловий будинок літньої кухні літ. «М» та зведення прибудов до неї: приміщення літ. «м» та сарай літ. «Л», що знаходяться на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.
За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову судом відмовлено, судовий збір понесений позивачем до відшкодування не підлягає.
Керуючись ст. 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали – відмовити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Повний текст судового рішення складено 21.05.2026 року. 

Суддя Фортечного районного суду 
міста Кропивницького Н. Ю. Іванова