Справа № 466/12646/23 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/1045/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Попенко І.І.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – Шкарупської-Баранової Н.Б., 
представника ОСОБА_4 – ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог та предмет спору ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору позики недійсним,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог та предмет спору ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору позики від 22.01.2015, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 і ОСОБА_4 на суму 180 000,00 доларів CШA.
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до розписки від 22.01.2015 ОСОБА_6 і ОСОБА_4 спільно позичили у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 180 000 дол. США та зобов`язались повернути позику в термін до 22.01.2020 зі сплатою процентів за користування грошима у розмірі 5 % в місяць від суми боргу. 22.01.2015 укладений Договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , згідно якого останні позичили у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 180 000,00 дол. США та зобов`язались повернути позику в термін до 22.01.2020 зі сплатою процентів за користування грошима у розмірі 5 % в місяць від суми боргу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, спадщину після його смерті прийняв його двоюрідний брат – ОСОБА_4 .
Позивач вважає, що вказаним договором позики порушені його права та законні інтереси, оскільки такий був укладений в момент існування у ОСОБА_6 перед позивачем невиконаного зобов`язання із повернення позики згідно розписки від 27.12.2007, яке мало бути виконане нею в термін до 31.12.2012. Так, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31.05.2017 по справі № 462/2589/14-ц стягнуто із ОСОБА_6 на користь  ОСОБА_3 3 729 796,58 грн боргу та 1218,00 грн судового збору; на користь ОСОБА_7 2 398 400,83 грн боргу та 1218,00 грн судового збору; на користь  ОСОБА_8 5 948 789,47 грн боргу та 1218,00 грн судового збору. На підставі даного судового рішення та виконавчих листів у справі № 462/2589/14-ц 09.07.2018 приватним виконавцем Львівського виконавчого округу Маковецьким З.В. відкриті виконавчі провадження №56735305, №56737606 та об`єднані того ж дня у зведене виконавче провадження. Також до вказаного зведеного виконавчого провадження 02.03.2020 приєднано виконавче провадження №61431414 та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. Зазначає, що ОСОБА_6 намагалася уникнути звернення стягнення на її майно, унеможливити виконання судового рішення про стягнення з неї боргу, зокрема, шляхом укладення фіктивного договору позики з ОСОБА_1 . Вважає такі дії відповідачки недобросовісними та такими, що були вчинені на шкоду одному з кредиторів, а тому оспорюваний договір позики, на думку позивача, є фраудаторним.
На підставі наведеного позивач просив задовольнити його позов.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28.02.2025 позов ОСОБА_3 – задоволено.
Визнано Договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ОСОБА_4 від 22.01.2015 на суму 180 000,00 дол. США – недійсним.
Стягнуто в рівних частках із ОСОБА_6 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1073,60 грн.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що доказами фіктивності позивач зазначає, що ОСОБА_6 винна гроші ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на підставі розписки від 27.12.2007 зі строком повернення до 31.12.2012. При цьому до матеріалів позовної заяви не долучено жодного доказу фіктивності правочину. Вказує на те, що позивач просить визнати договір недійсним із підстав його фіктивності, однак для цього суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Стверджує, що позивачем також не надано доказів порушення його прав та інтересів оспорюваним договором. Звертає увагу на те, що оскаржуваний договір позики жодним чином на зачіпає інтересів позивача і це встановлено рішеннями судів. Наголошує, що при визнанні договору позики недійсним, суд у цій справі ставить під сумнів рішення суду по іншій справі, що не допускається, оскільки рішення Франківського районного суду м.Львова № 465/1005/20 від 10.04.2020 набрало законної сили.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представник ОСОБА_4 – ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_9 заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, від представника ОСОБА_6 – ОСОБА_10 надійшло письмове клопотання про розгляд справи за їх відсутності, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31.05.2017 у справі № 462/2589/14-ц, яке набрало законної сили, стягнуто із ОСОБА_6 на користь: ОСОБА_8 5 948 789,47 грн боргу та 1218,00 грн судового збору; ОСОБА_7 2 398 400,83 грн боргу та 1218,00 грн судового збору; ОСОБА_3 3 729 796,58 грн боргу та 1218,00 грн судового збору. 
Вказаним рішенням суду встановлено, що згідно із розпискою від 27.12.2007 між ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого відповідачка отримала особисто протягом березня-грудня 2007 року кошти в розмірі 6 395 000,00 грн, із яких: від ОСОБА_8 – 3 150 000,00 грн; від ОСОБА_7 – 1 270 000,00 грн; від ОСОБА_3 – 1 975 000,00 грн. Кошти відповідачка отримала готівкою та зобов`язалася повернути їх до 31.12.2012 або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Вказана розписка підписана ОСОБА_6 і скріплена печаткою КППО «Дельфін-1». ОСОБА_6 свої зобов`язання не виконала, грошові кошти в обумовлений час не повернула.
22.01.2015 ОСОБА_6 , ОСОБА_4 уклали Договір позики, за умовами якого вони позичили у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 180 000,00 дол. США та зобов`язались повернути позику в термін до 22.01.2020, з обов`язком сплатити відсотки за користування грошима у розмірі 5 % в місяць від суми боргу. Цією ж датою надали розписку про отримання коштів в зазначеній сумі.
На підставі рішення суду від 31.05.2017 та виконавчих листів у справі №462/2589/14-ц, приватним виконавцем Львівського виконавчого округу Маковецьким З.В. 09.07.2018 відкриті виконавчі провадження №56735305, №56737606 та об`єднані того ж дня у зведене виконавче провадження. Також до вказаного зведеного виконавчого провадження 02.03.2020 приєднано виконавче провадження №61431414 та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою і третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) (див. постанову Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) та постанову Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Фраудаторним правочином може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Аналогічний за змістом висновок щодо «використання права на зло» зроблено і в постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21).
Таким чином, боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/8077/19 від 14.09.2022).
Верховний Суд неодноразово формулював висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Колегія суддів погоджується із висновком районного суду про те, що оспорюваний договір позики від 22.01.2015 має ознаки фраудаторного та такий слід визнати недійсним з огляду на таке.
Так, як встановлено, договір позики від 22.11.2015 укладений в момент існування у ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 невиконаного зобов`язання із повернення позики за розпискою від 27.12.2007, яке мало бути виконане нею в термін до 31.12.2012.
На час укладення оспорюваного договору ОСОБА_6 володіла інформацією про те, що 16.04.2014 Залізничним районним судом м. Львова відкрито провадження у справі №462/2589/14-ц за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 до неї про визнання права власності та стягнення заборгованості за розпискою від 27.12.2007, а також про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.
Колегія суддів також враховує таке.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.12.2018 у справі № 462/2990/14-ц за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , про визнання договору фіктивним – визнано недійсним договір дарування нерухомого майна та земельної ділянки, укладений 02.04.2014 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О. І., зареєстрований у реєстрі за № 1031. Указаним рішенням було встановлено, що дії ОСОБА_6 та ОСОБА_4 були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у справі № 465/1005/20-ц до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 22.01.2015. Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 10.04.2020 позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 17 640 000,00 грн. При цьому, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі, які визнали позов, не повернули кошти за договором позики та не сплатили проценти за їх користування. 
Аналіз оспорюваного договору, а також хронологія подій, яка передувала його укладенню та після його укладення, свідчать про те, що внаслідок укладення цього договору відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно ОСОБА_6 для погашення боргу в користь кредиторів, одним з яких є позивач – ОСОБА_3 .
Отже, суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що укладання між відповідачами договору позики в період існування у ОСОБА_6 невиконаного зобов`язання зі сплати боргу за розпискою від 27.12.2007, порушує право позивача на виконання такого зобов`язання за рахунок майна боржника.
З огляду на вказане, дії ОСОБА_6 є недобросовісними та такими, що були вчинені на шкоду одному з кредиторів, внаслідок чого такий правочин є фраудаторним і підлягає визнанню недійсним.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 22.05.2026

Головуючий  

Судді