Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2026 року Справа№200/1322/26 

приміщення суду за адресою: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Незалежності, 1.
Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, у якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період 109540,56 грн.
В обґрунтування зазначено, що обмеження виплати за «три роки» є неправомірним, якщо невиплата відбулася через невиконання або бездіяльність органу Пенсійного фонду, а не з вини самої особи. Крім того, до позивача не можна застосовувати ч.1 ст. 46 Закону №1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. В даному випадку ніякої вини позивача не має в тому що він звернувся за пенсією відповідно до Закону. Також ч.1 ст. 46 Закону №1058 була в такій же редакції до червня 2025 року і сьогодні, і при первинному призначені пенсії її не застосовували, а в червні 2025 року почав відповідач вказувати на вину позивача щодо неотримання пенсії та не виплачувати всю пенсію.
Ухвалою від 02.03.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішив проводити суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач позов не визнав, зазначив, що статтею 46 Закону №1058 визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Головним управлінням на підставі заяви позивача нараховано заборгованість з пенсії у сумі 233 656,15 грн за період з 06.08.2022 по 30.09.2025, яка підлягає виплаті з урахуванням вимог частини першої статті 46 Закону №1058. Починаючи з 01.10.2025 по виплата пенсії ОСОБА_1 проводиться шляхом включення нарахованого місячного розміру пенсії до сформованої відомості на виплату пенсій з подальшим зарахуванням на поточний рахунок, відкритий в банківській установі АТ «А-БАНК». У період з 01.11.2025 по 31.03.2026 здійснено виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_1 у загальній сумі 149995,03 грн відповідно до частини 1 статті 46 Закону №1058. Станом на теперішній час залишок заборгованості з пенсії складає 83661,12 грн. Подальша виплата заборгованості з пенсії ОСОБА_1 буде здійснюватися відповідно до частини 1 статті 46 Закону №1058.
Просив відмовити у задоволені позовних вимог.
Ухвалою від 28.04.2026 витребувно у Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області довідку про розмір нарахованої та фактично виплаченої пенсії ОСОБА_1 за період з 06.08.2022 по день видачі такої довідки та докази нарахування та виплати заборгованості з пенсії у 2026 році, окрім вже наданих.
07.07.2026 від Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до суду надійшли витребувані документи та пояснення, в яких вказано, що Головним управлінням на підставі заяви нараховано заборгованість з пенсії у сумі 233656,15 грн за період з 06.08.2022 по 30.09.2025, яка підлягає виплаті з урахуванням вимог ч.1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Починаючи з 01.10.2025 виплата пенсії ОСОБА_1 проводиться шляхом включення нарахованого місячного розміру пенсії до сформованої відомості на виплату пенсій з подальшим зарахуванням на поточний рахунок, відкритий в банківській установі АТ «А-БАНК». У період з 01.11.2025 по 31.05.2026 здійснено виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_1 у загальній сумі 162934,75 грн відповідно до ч.1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Станом на теперішній час залишок заборгованості з пенсії складає 70721,40 грн.
За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області з дислокацією в смт Велика Новосілка, як отримувач пенсії за віком, призначеної з 06.08.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області згідно заяви від 13.04.2025 №1913 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV з врахуванням пункту 146.2 «Прикінцеві положення».
На звернення позивача щодо виплати пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області в листі від 22.11.2025 №52693-47880/К-02/8-0500/25 повідомлено, що згідно зі статтею 46 Закону №1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нарахування заборгованості з пенсії до виплати не проведено з технічних причин, а саме некоректного розрахунку суми пенсії за минулий період. Станом на дату надання відповіді електронна пенсійна справа приведена у відповідність до норм чинного законодавства. Заборгованість виплати з пенсії нараховано з урахуванням статті 46 Закону №1058. У листопаді 2025 року перераховано до виплати поточну пенсію з частиною боргу у місячному розмірі, поточний борг за період з 01.04.2025 по 30.09.2025, частину боргу у місячному розмірі за період з 01.10.2025 по 31.10.2025 та неотриману частину пенсії за період з 06.08.2022 по 05.08.2023 (за 12 місяців). Дата виплати - 24 число місяця. Решта суми буде виплачуватись з поточною пенсією щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії згідно з вимогами статті 46 Закону №1058.
Головним управлінням на підставі заяви позивача нараховано заборгованість з пенсії у сумі 233 656,15 грн за період з 06.08.2022 по 30.09.2025 (лист від 22.11.2025 №52693-47880/К-02/8-0500/25).
У період з 01.11.2025 по 31.05.2026 здійснено виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_1 у загальній сумі 162934,75 грн, що вбачається з довідки про нараховану та фактично виплачену пенсію за період з 06.08.2022 по 31.05.2026 по пенсійній справі 050750002833 ОСОБА_1 від 06.05.2026 № 10873/05-16, а також підтверджено витягами з відомостей на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки в АТ «А-Банк».
Станом на теперішній час залишок заборгованості з пенсії складає 70721,40 грн.
Вважаючи неправомірною невиплату заборгованості, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
П. п. 1, 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Європейська соціальна хартія (переглянута), вчинена 03.05.1996 та ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V«Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.
Сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи, зокрема, як право кожної особи похилого віку на соціальний захист (Частина І, п. 23).
Європейська соціальна хартія (переглянута) визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»(далі Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Законодавство про пенсійне забезпечення в Україні визначено ст. 4 Закону № 1058.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону № 1058 види пенсійного забезпечення, умови норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.
Ст. 5 Закону № 1058 визначає сферу дії цього Закону.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 5 Закону № 1058 порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням визначається виключно цим Законом.
Законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є одним з його принципів (ч. 1 ст. 7 Закону №1058).
Таким чином, законодавчим актом, яким визначено умови виплати пенсії, (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Право громадян України на отримання пенсійних виплат передбачено ст. 8 Закону № 1058.
Виплата пенсії регламентована ст. 47 Закону № 1058.
Ч. 1ст. 47 Закону № 1058 установлено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Отже, право позивача на отримання пенсії гарантовано Конституцією України. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати (доходу) протягом трудової діяльності здійснювалося утримання страхових внесків (єдиного внеску) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні пенсійного віку та набуття необхідного страхового та спеціального (пільгового) стажу.
Ст. 46 Закону № 1058 регламентує правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Згідно з ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Згідно з ч. 3 ст. 49 Закону № 1058 у разі виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких було встановлено та/або здійснюється виплата пенсії, рішенням територіального органу Пенсійного фонду України розмір та підстави для виплати пенсії переглядаються відповідно до цього Закону без урахування таких даних.
Судом встановлено, що позивачу станом на травень 2026 року не здійснено виплату пенсії у розмірі 70721,40 грн за період 06.08.2022 по 30.09.2025 із нарахованої заборгованості з пенсії у сумі 233 656,15 грн, яка не є спірною.
При цьому відповідач не довів наявність жодної, визначеної законом, підстави для не виплати позивачу пенсії за спірний період у повному обсязі.
Виникнення заборгованості за спірний період є наслідком протиправних дій відповідача у виплаті заборгованості по пенсії позивачу за його заявою від 13.04.2025 №1913, із застосуванням ч. 1 ст. 46 Закону № 1058, без фактичного зазначення у чому полягає власна вина позивача в контексті своєчасного отримання нарахованих сум пенсії.
Суд вказує, що призначена позивачу пенсія з 06.08.2022 на підставі її заяви, яку подано у 2025 році із врахуванням Закону України від 20.03.2023 “Про внесення зміни до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо призначення пенсії особам, які проживають на тимчасово окупованій території або на території, на якій ведуться бойові дії” не є проявом вини позивача в контексті своєчасного отримання нарахованих сум пенсії.
Разом з тим, суд зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
В подальшому дію воєнного стану продовжено та станом на день винесення рішення суду він діє.
Отже, виплата заборгованості з пенсії ОСОБА_1 відповідно до частини 1 статті 46 Закону №1058 (суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії) свідчать про протиправний характер таких дій відповідача.
Як наслідок, в силу положень ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 позивач має право на отримання пенсії за період з 06.08.2022 по 30.09.2025 без обмеження будь-яким строком та без застосування до цієї виплати правила «щомісячної виплати рівними частинами, які не перевищують місячного розміру пенсії».
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, §§ 52, 30-31, 53, рішення від 26.06.2014, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.
У справі «Щокін проти України», №№ 23759/03, 37943/06, § 50, рішення від 14.10.2010, Європейський суд з прав людини вказав, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Таким чином, невиплата заборгованості з пенсії за відсутності передбачених законом підстав є порушенням права позивача на мирне володіння своїм майном, яке є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Суд зауважує, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які не підставі закону та/або іншого нормативного-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
На відміну від бездіяльності, дія є активною поведінкою суб`єкта владних повноважень.
Отже, невиплата пенсії за своєю сутністю є бездіяльністю пенсійного органу.
З огляду на встановлені фактичні обставини та правове регулювання спірних правовідносин суд дійшов висновку, що бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області, яка полягає у невиплаті позивачу пенсії, щодо невиплати пенсії за період з 06.08.2022 по 30.09.2025, у повному розмірі (залишок 70721,40 грн), підлягає визнанню протиправною.
Суд встановив, що за період з 06.08.2022 по 30.09.2025 пенсія позивача у розмірі 70721,40 грн нарахована, проте не виплачена, що вбачається з довідки про нараховану та фактично виплачену пенсію за період з 06.08.2022 по 31.05.2026 по пенсійній справі 050750002833 ОСОБА_1 від 06.05.2026 № 10873/05-16, а також підтверджено витягами з відомостей на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки в АТ «А-Банк».
Докази повного або часткового погашення цієї заборгованості відповідачем не надані.
Від позивача/представника позивача станом 11.05.2026 будь-яких пояснень або заперечень щодо розміру невиплаченої суми заборгованості по пенсії до суду не надходило.
Враховуючи викладене позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по пенсії у розмірі 70721,40 грн підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про відшкодування судових витрат по даній справі суд враховує, що відповідно до вимог ч. 8 ст. 139 КАС України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення суми судового збору у розмірі 1064,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, код ЄДРПОУ 13486010) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 пенсії, нарахованої за період з 06.08.2022 по 30.09.2025 у розмірі 70721,40 грн.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій на користь ОСОБА_1 заборгованість з пенсії нарахованої за період з 06.08.2022 по 30.09.2025 у розмірі 70721,40 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1064,96 грн.
Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.С. Зеленов