ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 р. 	Справа № 520/7133/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 16.03.26 у справі № 520/7133/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2024 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 року по дату його звільнення за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за період з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за період з 01.01.2022 року по 15.09.2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2025 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2024 у справі № 520/7133/24 - скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2020 року по 28.01.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) з 01.01.2020 року по 28.01.2020 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2022 по 16.03.2023 в сумі 92 672 грн (дев`яносто дві тисячі шістсот сімдесят дві гривні) 00 коп.
В задоволенні решти вимоги - відмовлено.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2024 у справі № 520/7133/24 - залишено без змін.
Постановою старшого виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Барановою Яною відкрито виконавче провадження №77375392 від 04.03.2025 за виконавчим листом № 520/7133/24.
Позивач через свого адвоката 08.09.2025 звернувся до суду із заявою в порядку ст.382 КАС України, в якій просив суд зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України подати у строк, встановлений судом, звіт про виконання рішення у справі № 520/7133/24, врахувавши той факт, що перерахунок та виплата ОСОБА_1 заборгованості з грошового забезпечення на рівні 634,49 грн (після оподаткування 624,97 грн) не є виконанням рішення у розумінні ст. 370 КАСУ.
В обґрунтування заяви представник зазначає, що відповідач виконав рішення суду у справі № 520/7133/24 не у повному обсязі, зокрема, відповідач невірно розрахував розмір премії. Представник зазначає, що позивачем недоотримано розмір грошового забезпечення.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2025 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2025 у справі № 520/7133/24 - скасовано. Справу № 520/7133/24 направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 задоволено заяву представника позивача про встановлення судового контролю за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 протягом 90 днів з дня постановлення цієї ухвали подати до Харківського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Харківського кружного адміністративного суду від 29.08.2024 у справі № 520/7133/24.
25 лютого 2026 року від відповідача надійшов звіт про виконання судового рішення, в якому зазначено, що у рамках справи № 520/7133/24 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ (надалі – відповідач, боржник) здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) з 01.01.2020 по 15.09.2022 за механізмом первинної редакції п.4 ПКМУ 704. Вказане рішення примусово виконувалось в рамках ВП № 77375392 (ідентифікатор доступу 906672Г89902), ВП № 77375327 (ідентифікатор доступу 9Е9264866799), ВП № 77375281 (ідентифікатор доступу 41А0747ЕА0ВБ), ВП № 77375436 ( ідентифікатор доступу АБ1В67ЕДА819), по яким розмежовано задоволений судом період.
Відповідач на виконання рішення у справі № 520/7133/24 перерахував позивачу кошти на суму 624,97 грн.
При цьому відповідач зазначає, що відповідно до довідки – перерахунку, посадовий оклад позивача після перерахунку грошового забезпечення збільшився у порівнянні з тим, який був до перерахунку. Однак премія позивача, яка залежить від посадового окладу, попри збільшення посадового окладу після перерахунку, стала суттєво меншою тієї премії, яка була до перерахунку. 
Зазначене, у свою чергу, негативно вплинуло на підсумок належного позивачу грошового забезпечення за наслідками перерахунку та, відповідно і на розмір сум грошового забезпечення до видачі. Відповідач порахував у підсумку до видачі позивачу суму 634,49 грн та виплатив після оподаткування на рівні 624,97 грн.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року, з урахуванням ухвали від 26.03.2026 про виправлення описки, відмовлено у затвердженні звіту Військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2026 про виконання рішення суду у справі № 520/7133/24.
Встановлено Військовій частині НОМЕР_1 новий строк для подання до Харківського окружного адміністративного суду звіту про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2024 у справі №520/7133/24, а саме протягом 60 днів з дня постановлення цієї ухвали.
Накладено на керівника Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), відповідального за виконання рішення, штраф у сумі двадцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 66560 (шістдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят) грн 00 коп.
Стягнуто з керівника Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) штраф у сумі 33280 (тридцять три тисячі двісті вісімдесят) грн 00 коп.
Стягнуто з керівника Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Державного бюджету України штраф у сумі 33280 (тридцять три тисячі двісті вісімдесят) грн 00 коп.
Не погодившись з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі № 520/7133/24 в частині накладення на керівника Військової частини НОМЕР_1 , відповідального за виконання рішення, штрафу у сумі двадцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 66560 грн 00 коп; стягнення з керівника Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 штрафу у сумі 33280 грн 00 коп; стягнення з керівника Військової частини НОМЕР_1 на користь Державного бюджету України штраф у сумі 33280 грн 00 коп.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що накладення штрафу на керівника військової частини не відповідає вимогам ст. 382-3 КАС України, відповідно до якої зазначено, що «у разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень». Відповідач уважає, що загальне поняття «керівник суб`єкта владних повноважень» та «командир військової частини» не є тотожніми поняттями. Судом першої інстанції не був з`ясований обсяг повноважень керівництва апелянта, відповідача, (командира військової частини НОМЕР_1 НГУ) стосовно відповідальності за виконання судового рішення та перерахунку посадових окладів та інших складових грошового забезпечення, відсутності ефективного відновлення прав позивача за умови застосування штрафних санкцій до відповідача. Окрім того, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України є розпорядником коштів третього рівня і замовляє кошти 1 раз на місяць, проте через збройну агресію російської федерації проти України в першу чергу виділяють кошти на відсіч збройної агресії, саме тому Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України не має змоги сплатити судовий штраф на виконання ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2026. Відповідач є бюджетною установою, фінансується з державного бюджету і є розпорядником коштів нижчого рівня та не має змоги сплатити судовий штраф у зв`язку з обмеженим фінансуванням.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач погоджується з висновками, викладеними судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Вважає судове рішення законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
У доповненнях до апеляційної скарги відповідач зауважує, що ним вживаються додаткові та належні заходи для виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2024 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2025 в частині перерахунку та виплати грошового забезпечення позивачу. За інформацією відділу фінансового забезпечення Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України сума донарахованого грошового забезпечення буде переведена на банківський рахунок позивача включно до 24.04.2026.
27.04.2026 відповідач подав до суду клопотання, в якому зазначає, що 23.04.2026 на банківський рахунок позивача виплачені грошові кошти у розмірі 94269,83 грн на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2024, у зв`язку з чим просить залучити до матеріалів справи вказані докази виплати позивачеві грошових коштів на виконання рішення суду.
Згідно з ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом установлено, що на рішення Харківським окружним адміністративним судом у справі № 520/7133/24 виготовлено виконавчий лист, який видано позивачу 28.02.2025.
Листом Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, що 19.06.2025 відповідачем було здійснено перерахунок та виконано рішення у справі № 520/7133/24.
До листа додано довідку – перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 на виконання рішення суду у справі № 520/7133/24, відповідно до якої перерахована сума грошового забезпечення на виконання зазначеного рішення за період з 01.01.2020 - 15.09.2022 становить 624,97 грн.
Позивач, уважаючи, що наявний беззаперечний факт того, що рішення за цією адміністративною справою суб`єктом владних повноважень не виконано належним чином, а саме, при перерахунку ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 15.09.2022 відповідач зменшив його відсотковий розмір премії, який фактично був йому призначений та виплачений під час проходження служби, звернувся до суду з заявою у порядку ст. 382 КАС України.
Приймаючи ухвалу про відмову у затвердженні звіту Військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2026 про виконання рішення суду у справі № 520/7133/24, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду відповідачем не виконано.
Враховуючи не затвердження судом звіту Військової частини НОМЕР_1 про виконання рішення суду у цій справі, керуючись ч. ч. 3, 4 ст. 382-3 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку про накладення на керівника Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), відповідального за виконання рішення, штрафу у сумі двадцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 66560 грн 00 коп, а також встановлення Військовій частині НОМЕР_1 нового строку для подання звіту про виконання рішення у цій справі - протягом 60 днів з дня постановлення цієї ухвали.
Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі “Шмалько проти України”, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі “Валерій Фуклєв проти України” від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі “Шмалько проти України” від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі “Юрій Миколайович Іванов проти України” від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі “Apostol v. Georgia” від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).
На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Також Конституційний Суд України у рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться у статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
19.12.2024 набрав чинності Закон України від 21.11.2024 за №4094-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень” (далі також - Закон №4094-ІХ), яким статтю 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено у новій редакції та доповнено статтями 381-1, 382-1, 382-2, 382-3.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №4094-ІХ справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 382-3 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.
Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.
У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення (ч. 3 ст. 382-3 КАС України).
За змістом наданого до суду звіту про виконання судового рішення встановлено, що у рамках справи 520/7133/24 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ (надалі – відповідач, боржник) здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) з 01.01.2020 по 15.09.2022 за механізмом первинної редакції п.4 ПКМУ 704. Вказане рішення примусово виконувалось в рамках ВП № 77375392 (ідентифікатор доступу 906672Г89902), ВП № 77375327 (ідентифікатор доступу 9Е9264866799), ВП № 77375281 (ідентифікатор доступу 41А0747ЕА0ВБ), ВП № 77375436 (ідентифікатор доступу АБ1В67ЕДА819), по яким розмежовано задоволений судом період.
Листом Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, що 19.06.2025 відповідачем було здійснено перерахунок та виконано рішення у справі № 520/7133/24.
До листа додано довідку – перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 , відповідно до якої перерахована сума грошового забезпечення на виконання зазначеного рішення за період з 01.01.2020 -15.09.2022 становить 624,97 грн.
Позивач зазначає, що з наданої відповідачем довідки-розрахунку вбачається, що при перерахунку ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 15.09.2022 відповідач зменшив його відсотковий розмір премії, який фактично був йому призначений та виплачений під час проходження служби.
Тобто, після перерахунку грошового забезпечення за рішенням суду посадовий оклад позивача збільшився, однак, боржником не правильно врахований відсотковий розмір премії, який був реально встановлений позивачеві у відповідних місяцях 2020-2022 років, що, в свою чергу, призвело до неправильного перерахунку грошового забезпечення в цілому.
Відповідачем без жодної аргументації зменшено під час проведення перерахунку грошового забезпечення розміри премії, які під час перебування на службі позивача були встановлені в інших розмірах, що призвело до виплати грошового забезпечення після проведеного перерахунку грошового забезпечення на виконання рішення суду не в повному обсязі.
Отже, надані відповідачем розрахунки перерахованої суми грошового забезпечення з різницею до виплати усього 624,97 грн явно свідчать про те, що перерахунок грошового забезпечення був проведений відповідачем за помилковим алгоритмом, що призвело до нарахування суми грошового забезпечення вочевидь меншому розмірі, що є підставою для перевірки правильності виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, за результатами розгляду поданого відповідачем 25.02.2026 звіту, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що рішення суду відповідачем не виконано, що зумовлює висновок суду про відмову у затвердженні такого звіту.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 382-3 КАС України у разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення. Половина суми штрафу стягується на користь заявника, інша половина - до Державного бюджету України.
Враховуючи не затвердження судом звіту Військової частини НОМЕР_1 про виконання рішення суду у цій справі, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про накладення на керівника Військової частини НОМЕР_1 , відповідального за виконання рішення, штрафу у сумі двадцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 66560 грн 00 коп, а також встановлення Військовій частині НОМЕР_1 нового строку для подання звіту про виконання рішення у цій справі - протягом 60 днів з дня постановлення цієї ухвали.
Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративний суд має зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.
Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо.
Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.
Специфіка застосування штрафної санкції полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює.
Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що наведені відповідачем в апеляційній скарзі обставини щодо відсутності бюджетного фінансування, запровадження воєнного стану та участі підрозділів у виконанні бойових завдань самі по собі не є безумовною підставою для звільнення від сплати штрафу.
Суд звертає увагу, що положення частини п`ятої статті 382-3 КАС України передбачають можливість звільнення від сплати штрафу або зменшення його розміру виключно за наявності належних та достатніх доказів, які підтверджують вжиття керівником суб`єкта владних повноважень усіх необхідних, реальних та вичерпних заходів, спрямованих на виконання судового рішення.
Сам по собі факт відсутності коштів на відповідному рахунку не може бути розцінений як достатня та безумовна підстава для звільнення від відповідальності, оскільки обов`язок забезпечення виконання судового рішення покладається саме на суб`єкта владних повноважень та його керівника.
Окрім того, застосування штрафу, як заходу процесуального примусу, спрямоване на забезпечення належного та своєчасного виконання судових рішень і не може бути нівельоване лише посиланням на загальні обставини фінансування чи складну економічну ситуацію в державі.
Доводи відповідача про те, що накладення штрафу не сприяє ефективному захисту прав позивача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки саме застосування заходів процесуального примусу покликане стимулювати належне виконання судових рішень та забезпечення реального відновлення порушених прав.
Суд зазначає, що спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем судового рішення, а саме неправильним проведенням перерахунку грошового забезпечення позивача.
Так, при здійсненні відповідного перерахунку відповідачем було неправильно визначено відсотковий розмір премії, що призвело до недоотримання позивачем належного йому грошового забезпечення.
Таким чином, невиконання судового рішення у повному обсязі обумовлене не лише відсутністю бюджетного фінансування, на що посилається відповідач, але й неналежним виконанням покладених на нього обов`язків щодо правильного та повного проведення нарахувань.
Також в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що накладення штрафу на керівника військової частини не відповідає вимогам ст. 382-3 КАС України, оскільки загальне поняття «керівник суб`єкта владних повноважень» та «командир військової частини» не є тотожніми поняттями.
Разом із тим, колегія суддів зауважує, що відповідно до п. 7 та 9 ст. 4 КАС України відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідачем у справі є Військова частина НОМЕР_1 НГУ, що свідчить про те, що штраф законно накладено саме на керівника відповідача, а не керівника певного відділу.
Відповідно до витягу та довіреності, які відповідач додав до апеляційної скарги, вбачається, що керівником відповідача є ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_4 ).
Невказання ПІБ та РНОКПП керівника первинно в оскаржуваній ухвалі не є тією обставиною, що процесуально свідчить про підстави для скасування штрафу та не скасовує вину відповідача у невиконанні рішення.
Посилання відповідача на те, що позивач має право ініціювати новий позов з цього приводу, жодним чином не доводить помилковість накладення, на думку відповідача, штрафу.
Вибір способу судового захисту порушеного права позивача у спосіб ініціювання нового позову зі спірного питання, чи за процедурою судового контролю, є правом позивача, а оцінка належності такого вибору у процесуальній площині є дискрецією саме суду, а не відповідача.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Щодо поданого відповідачем до суду апеляційної інстанції клопотання, в якому зазначено, що 23.04.2026 на банківський рахунок позивача виплачені грошові кошти у розмірі 94269,83 грн на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2024, у зв`язку з чим відповідач просить залучити до матеріалів справи вказані докази виплати позивачеві грошових коштів на виконання рішення суду, колегія суддів зауважує на таке.
Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, суд апеляційної інстанції в силу імперативної дії ч. 4 ст. 308 КАС України позбавлений можливості прийняти нові докази без встановлення причин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції.
В доповненнях до апеляційної скарги відповідач зауважує, що докази донарахування сум грошового забезпечення на виконання рішення суду отримані після подання апеляційної скарги.
Щодо цього посилання суд апеляційної інстанції уважає за необхідне зауважити на те, що в силу положень КАС України позбавлений можливості розглядати у даному провадженні нові підстави, обставини та докази в їх обґрунтування, а саме: платіжну інструкцію № 4766 від 23.04.2026, яка датована після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали та, відповідно, ним не досліджувалась.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат. 
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі № 520/7133/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова   А.О. Бегунц