Справа № 204/853/26
Провадження № 2/204/2073/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року         м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
У С Т А Н О В И В:
30 січня 2026 року позивач ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки – ОСОБА_1 , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 169447 від 29 грудня 2020 року у розмірі 20 880 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 4 000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 16 880 гривень (а. с. 1-5 та на звороті). 
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 29 грудня 2020 року між відповідачкою та ТОВ «ЗАЙМЕР» було укладено кредитний договір № 169447 на принципах поворотності, платності (2 % на добу) та строковості (30 днів) в сумі 4 000 гривень, право вимоги за яким, на підставі договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року перейшло позивачу. Вказано, що первісний кредитор свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, натомість відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим за нею, станом на 24 листопада 2025 року утворилася заборгованість у сумі 20 880 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 4 000 гривень та відсотків у сумі 16 880 гривень, яку позивач прохає стягнути з неї разом із витратами на судовий збір у розмірі 2 662 гривні 40 копійок та правову допомогу у сумі 10 500 гривень.
Ухвалою суду від 05 лютого 2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 32), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 3290/26-вих/2/204/2073/26 від 05 лютого 2026 року (а. с. 33).
24 лютого 2026 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідачки – адвоката Зубрева В.О., на позовну заяву (а. с. 44-56 та на звороті, 39-42), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.
В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, зазначених у позові, зокрема, ані щодо укладання сторонами договору позики, оскільки останній не містить особистого підпису відповідачки, ані доказів отримання ОСОБА_1 грошових коштів та їх розміру, ані доказів на підтвердження розміру заборгованості за вказаним кредитним договором (розрахунку заборгованості), ані доказів набуття прав вимоги за ним. Крім того, вказує на те, що у позивача відсутні будь-які підстави для стягнення з відповідачки відсотків за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування, а тому заборгованість за відсотками у розмірі 14 480 гривень позивачем нарахована відповідачці безпідставно. Разом з цим, зазначає про те, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження сповіщення відповідачки про відступлення права вимоги за її кредитним договором. Водночас, вказує про те, що відповідачка є дружиною військовослужбовця, учасника бойових дій – ОСОБА_2 , а тому підстави для нарахування та стягнення з неї відсотків за вказаним договором, відповідно до вимог п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів ї\х сімей», відсутні. У зв`язку із чим, прохає суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а у разі часткового задоволення – зменшити розмір витрат на правову допомогу до 2 000 гривень.
28 лютого 2026 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача – адвоката Пархомчука С.В. на відзив (а. с. 65-73), в якій він прохає відзив залишити без розгляду, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що кредитний договір між відповідачкою та первісним кредитором був укладений у письмовій (електронній) формі, шляхом його підписання одноразовим ідентифікатором, який було направленого на мобільний номер телефону відповідачки, зазначений нею у кредитному договорі, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Стверджує, що перед укладанням кредитного договору відповідачка, діячи добровільно та усвідомлено, без жодного зовнішнього тиску чи примусу, обравши бажану суму кредиту та строк кредитування, пройшла передбачені етапи ідентифікації та підтвердила свій намір укласти кредитний договір, за результатами чого між сторонами було укладено договір у встановленому законом порядку. Стверджує, що для укладання вказаного договору відповідачка вчинила ряд дій без здійснення яких неможливо б було укласти вказаний кредитний договір, що в свою чергу підтверджує укладання вказаного договору в електронній формі. Водночас, відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами укладання вказаного договору. Вказує, що перерахування кредитних коштів первісним кредитором здійснювалося за допомогою платіжних провайдерів, за допомогою сертифікованих платіжних систем Visa та MasterCardсервісів, зокрема WayForPay, Ipay, Platon, а також ТОВ «ПРОФІТГІД», у базах даних яких захист реквізитів карт відповідає міжнародному стандарту PCI DSS, тобто до такої бази надходить виключно частина номеру карти та токену, що забезпечує збереження інформації, а тому ані первісний кредитор, ані позивач не мали і не мають доступу ані до банківського номеру картки відповідачки, ані виписці по ньому, оскільки ця інформація є банківською таємницею. Зазначає, що відповідачка як власниця карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може самостійно отримати виписку по своєму банківському рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання нею грошових коштів від первісного кредитора, однак вказаних дій не вчинила, належних та допустимих доказів на спростування вказаних доводів позивача не надала. Натомість, вказує, що зазначені позивачем обставини підтверджуються листом ТОВ «ПРОФІТГІД», з якого вбачається, що 29 грудня 2020 року о 18:16 було проведено транзакцію на суму 4 000 гривень, маска картки НОМЕР_1 , реквізити якої були надані самою позичальницею відповідно до умов договору. Щодо нарахування відповідачці відсотків поза межами строку кредитування зазначає, що всі нарахування відсотків нараховувались в межах погоджених умов кредитного договору, при цьому вважає, що даному випадку відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відповідачка не повідомляла первісного кредитора про те, що вона є дружиною військовослужбовця, відповідних доказів на підтвердження цього та для застосування пільг йому не надавала. Разом з цим, зазначає про те, що неналежне повідомлення/не повідомлення відповідачки про відступлення прави вимоги, жодним чином не звільняє її від виконання зобов`язань, які вона не виконала ані ні на рахунок первісного кредитора, ані на рахунок позивача. Тому вважає заявлені вимоги обґрунтованими та прохає суд їх задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором разом із судовими витратами по справі, в тому числі витратами на правову допомогу.
28 лютого 2026 року на адресу суду надійшли письмові заперечення представника відповідачки – адвоката Зубрева В.О. на відповідь на відзив позивача (а. с. 57-64), в яких він доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, вважає необґрунтованими та безпідставними, а долучені до неї докази такими, що подані з порушення процесуальних строків.
Так, зазначає, що позивачем не спростовано доводів відповідачки щодо недоведеності обставин: укладання кредитного договору та отримання нею за ним кредитних коштів, а також підстав нарахування їй відсотків за користування кредитом, як дружині військовослужбовця, тим більше поза межами строку такого кредитування та за відсутності детального розрахунку; відступлення прав вимоги та повідомлення про це відповідачки. Крім того, вказує на те, що наданий до відповіді на відзив позивачем розрахунок заборгованості поданий до суду з порушенням процесуальних строків, оскільки такий повинен бути поданий позивачем разом із позовом, а у разі неможливості такого подання, то із зазначенням причин такої неможливості та із проханням поновлення строків на його прийняття, що позивачем не було зроблено. Більш того, зазначає, що вказаний розрахунок заборгованості не відповідає критеріям «обґрунтованості», оскільки не містить значення математичних формул із підставлянням до таких формул конкретних числових значень, відомості стосовно того, в який спосіб та згідно яких правил суми зростають і яким чином узгоджуються між собою. Тому прохає суд розрахунок заборгованості не приймати до уваги, а позовні вимоги залишити без задоволення.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що 29 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЗАЙМЕР» укладено договір № 169447 від 29 грудня 2020 року (а. с. 14-16), відповідно до умов якого відповідачці надано фінансовий кредит в розмірі 4 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за його користування в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до вимог п. 1.2 вказаного договору, кредит надається строком на 30 днів, тобто до 27 січня 2021 року. Строк дії договору 30 днів.
Згідно з вимогами п. 1.3 цього договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2 % (процентів) на добу. Тип процентної ставки – фіксована.
Додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 169447 визначено орієнтовну сукупну вартість кредиту у розмірі 6 400 гривень, з яких 4 000 гривень – тіло кредиту, 2 400 гривень – відсотки за користування кредитом.
З підтвердження ТОВ «ПРОФІТГІД» (а. с. 24) убачається, що 29 грудня 2020 року о 18:16 товариство на виконання вимог кредитного договору № 169447, перерахувало ОСОБА_1 на її картку в АТ «КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 4 000 гривень, транзакція 30925-85621-778888.
28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» було укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами.
Відповідно до вимог п. 6.2.3 вказаного договору факторингу, наявне право вимоги переходить від Клієнта до Фактора після підписання сторонами цього договору за умови виконання вимог п. 7.2 договору (оплату двома платежами 722 417,04 та 722 417,04) в якості ціни за придбання (відступлення) прав вимоги п. 7.1 (1 444 834 гривні 08 копійок).
Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. 
Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Так, заперечуючи позовні вимоги позивача, представник відповідачки, з-поміж іншого, посилався на те, що матеріали справи не містять ані доказів укладання сторонами цього договору, оскільки останній не містить підпису відповідачки, ані доказів перерахування їй за вказаним договором кредитних коштів. 
Однак суд вважає дані доводи представника відповідачки неспроможними, з огляду на наступне.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом.
Як вбачається зі змісту індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту № 169447 від 29 грудня 2020 року (а. с. 14-16) сторони у п. 6.1 цього договору узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора KL6774 (а. с. 15 на звороті), який був направлений на телефонний номер відповідачки, зазначений нею у договорі, що також підтверджується довідкою про ідентифікацію (а. с. 10).
Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що вказаний кредитний договір від 29 грудня 2020 року нею був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами.
Більш того, судом встановлено, а відповідачкою не спростовано жодними належними доказами (зокрема випискою по її відповідному банківському рахунку), що ТОВ «ЗАЙМЕР» (ЄДРПОУ 42146903) свої зобов`язання за вказаним фінансовим договором перед ОСОБА_1 виконало, перерахувавши 29 грудня 2020 року о 18:16 годині, за допомогою ТОВ «ПРОФІТГІД» в межах договору про надання фінансових послуг з переказу коштів № ПГ-1 від 30 вересня 2020 року, на її картку в АТ «КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 4 000 гривень, транзакція № 30925-85621-77888, що підтверджується відповідним підтвердженням ТОВ «ПРОФІТГІД» (а. с. 24). 
Також суд зазначає про те, що не заслуговують на увагу суду доводи представника відповідачки про те, що позивачем не надано доказів набуття ним права вимоги до відповідачки, оскільки вказане спростовується матеріалами справи.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги.
Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Суд зазначає, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України).
Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі, і на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.
Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17 та від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16.
Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора, необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.
Так, на підтвердження переходу права первісного кредитора за кредитним договором № 169447 від 29 грудня 2020 року позивачем надано суду договір факторингу № 01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року (а. с. 17-20 та на звороті), що був укладений між ТОВ «ЗАЙМЕР» та позивачем, платіжні інструкції № 3 10529 від 08 січня 2026 року, платіжне доручення № 1653 (844932706911) від 02 листопада 2021 року, платіжне доручення № 1672 (859690633011) від 23 листопада 2021 року, платіжне доручення № 432 від 02 листопада 2021 року (а. с. 21-23), а також витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року (а. с. 9).
Таким чином позивач є новим кредитором відповідачки за кредитним договором № 169447 від 29 грудня 2020 року.
Водночас суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
Так, у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Крім того, у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 Верховний Суд зазначив про те, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
Як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 29 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЗАЙМЕР» укладено договір № 169447 від 29 грудня 2020 року (а. с. 14-16), відповідно до умов якого відповідачці надано фінансовий кредит в розмірі 4 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за його користування в порядку та на умовах, визначених цим договором. При цьому, відповідно до вимог п. 1.2 вказаного договору, кредит надається їй строком на 30 днів, тобто до 27 січня 2021 року, а строк дії договору 30 днів. Згідно з вимогами п. 1.3 цього договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2 % (процентів) на добу. Тип процентної ставки – фіксована.
Водночас, Додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 169447 визначено орієнтовну сукупну вартість кредиту у розмірі 6 400 гривень, з яких 4 000 гривень – тіло кредиту, 2 400 гривень – відсотки за користування кредитом.
Натомість, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, в обґрунтування свого права на стягнення заборгованості за кредитним договором № 169447 від 29 грудня 2020 року у сумі 20 880 гривень, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту заборгованості у розмірі 4 000 гривень, заборгованості за сумою відсотків у розмірі 16 880 гривень, посилався на те, що він набув відповідне право вимоги 28 жовтня 2021 року на підставі Договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року.
Однак суд не може погодитися з указаним у повній мірі, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Таким чином позичальник, по-перше, отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та, по-друге, отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Але разом з цим у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». 
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 розтлумачила термін «користування чужими коштами, який може використовуватися у двох значеннях. Перше – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення – прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України.
Водночас, суд зазначає, що наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством, зокрема приписами ст. 625 ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 наголосила, що проценти відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Водночас, суд зазначає, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Отже, зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору, а відтак невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а тому - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
Водночас, суд зазначає, що боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування. 
Враховуючи викладене, суд доходить переконливого висновку про те, що первісним кредитодавцем безпідставно здійснювалося нарахування відповідачці відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування, тобто після 27 січня 2021 року.
При цьому, суд зазначає, що приписами ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Натомість, вказані приписи ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не можуть застосовуватися до спірних правовідносин не можуть, як на те посилається представник відповідачки, оскільки спірні правовідносини сторін виникли 29 грудня 2020 року, а соціального статусу дружини військовослужбовця відповідачка набула в жовтні 2023 року (а. с. 54, 55), при цьому закон зворотної сили немає.
З огляду на викладене, враховуючи те, що 29 грудня 2020 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідачкою був укладений кредитний договір № 169447, за яким останній було надано фінансовий кредит у сумі 4 000 гривень, строком на 30 діб до 27 січня 2021 року включно, однак відповідачка умови вказаного договору не виконала, а право вимоги за вказаним договором передано позивачу, зважаючи на те, що за договором факторингу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а як вбачається з додатку № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 169447 від 29 грудня 2020 року його сукупна вартість становить 6 400 гривень, з яких 4 000 гривень – тіло кредиту, а 2 400 гривень – відсотки за користування кредитом, натомість ТОВ «ЗАЙМЕР», відступаючи право вимоги за вказаним договором позивачу, безпідставно нарахувало відповідачці відсотки за користування кредитом поза межами строку договору (після 27 січня 2021 року), у зв`язку з чим суд доходить переконливого висновку про те, що ТОВ «ЗАЙМЕР» не міг передати більше прав, ніж мав сам, а тому позивачем набуто право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 169447 від 29 грудня 2020 року саме у сумі 6 400 гривень, з яких 4 000 гривень – тіло кредиту, а 2 400 гривень – відсотки за користування кредитом, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими, та підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 169447 від 29 грудня 2020 року у сумі 6 400 гривень, з яких 4 000 гривень заборгованість за тілом кредиту та 2 400 гривень заборгованість за відсотками.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача.
Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року (а. с. 11-12 та на звороті) та додаткової угоди до нього № 2 від 29 грудня 2025 року (а. с. 13) надавав адвокат Пархомчук Сергій Валерійович, який дії на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 8096/10 від 18 липня 2019 року.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано Акт про отримання правової допомоги від 19 лютого 2026 року на суму 10 500 гривень та платіжну інструкцію № 3 10776 від 19 лютого 2026 року на суму 10 500 гривень (а. с. 91).
Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи.
Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
З огляду на викладене, враховуючи складність справи, зважаючи на обсяг і складність виконаної адвокатським об`єднанням роботи, виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги заявлену позивачем ціну позову, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 169447 від 29 грудня 2020 року у сумі 6 400 гривень, з яких 4 000 гривень заборгованість за тілом кредиту та 2 400 гривень заборгованість за відсотками.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 816 гривень 06 копійок, виходячи із розрахунку 2 422,4*(6400/20880).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 288-289, 354-355 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, оф. 7; ЄДРПОУ 42228158) до ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 169447 від 29 грудня 2020 року у сумі 6 400 (шість тисяч чотириста) гривень, з яких 4 000 (чотири тисячі) гривень заборгованість за тілом кредиту та 2 400 (дві тисячі чотириста) гривень заборгованість за відсотками.
В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Стягнути із ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» витрати по сплаті судового збору в сумі у сумі 816 (вісімсот шістнадцять) гривень 06 (шість) копійок.
Стягнути із ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» витрати на правничу допомогу у сумі 2 000 (дві тисячі) гривень. 
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя          А.І. Приваліхіна