Справа № 686/8808/26
Провадження № 2-а/686/175/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Хмельницький
Хмельницький міськрайонний суд 
Хмельницької області в складі:
головуючого судді Палінчака О.М.,
за участю секретарів судового засідання Сташевської А.О., Дем`янової О.В.,
позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача Червоняка С.П.,
представниці відповідача Мельничук О.Я.,
представника відповідача Майдана В.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, 
встановив:
23 березня 2026 року Червоняк С.П. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з вказаним адміністративним позовом.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що головним спеціалістом Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області Сибігою Т.Г., затвердженим заступником начальника Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області Майданом В.Б., було прийнято рішення 6801130100020641 від 23 лютого 2026 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина російської федерації, та зобов`язано його покинути територію України у термін до 24 березня 2026 року (далі – Рішення).
Оскаржуване рішення мотивоване тим, що «23.02.2026 року під час прийому громадян було виявлено вказаного громадянина з паспортом громадянина рф для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 23.11.2021 року до 23.11.2031 року, який востаннє прибув на територію України 16.12.2021 року...». На думку відповідача: «зазначений іноземний громадянин станом на 23.02.2026 року перебуває на території України понад встановлений строк, а саме вчасно не залишив територію України після закінчення відповідного терміну перебування та перевищив встановлений законом строк перебування в Україні більш як на 30 днів…».
При цьому, оскаржуване рішення обґрунтовано посиланням на ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року, п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150.
Однак, з оскаржуваним рішенням позивач не погоджується, оскільки як передбачено у статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі – Закон № 3773-VI) іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Позивач є молодою людиною, з 2013 року зареєстрований та постійно проживає в Хмельницькому – в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить його мамі, ОСОБА_2 ; також в Хмельницькому закінчив школу в – Комунальний заклад загальної середньої освіти «Ліцей № 2 Хмельницької міської ради», де навчався з 1-го (2013 рік) по 11 клас (2024 рік); на даний час навчається в Хмельницькому національному університеті – студент 2-го курсу факультету економіки і управління. За весь час позивач виїздив лише для оформлення нового паспорта у 2021 році, і одразу повернувся додому.
У позивача є родичі з числа громадян України, зокрема рідна бабуся – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає на Хмельниччині, і є людиною похилого віку та потребуватиме догляду, а також рідна тітка.
Позивач виріс в Україні, в нього сформований проукраїнський світогляд та політичні переконання, є коло близьких та друзів, вибудовується особисте життя. По досягненню повноліття та самостійності він прагне вступити до громадянства України.
Натомість, там, куди відповідач, прагне видворити позивача, в нього нічого немає. Більш того, враховуючи нещодавні публікації з відкритих джерелах та засобів масової інформації, на тимчасово окупованих територіях України та в російській федерації проводиться примусова мобілізація та безперервний призов молоді віком від 18 до 30 років.
Позивач, який є особою чолової статті та належить до громадянства російської федерації, і якому на сьогоднішній день виповнилося 18 років, при примусовому поверненні до країни походження чи до третьої країни, яка так чи інакше видворить його туди ж, загрожує примусова мобілізація та примус до участі у війні з Україною проти волі позивача, що не лише йде в розріз з його поглядами, а також зумовлює об`єктивні ризики для його життя. До того ж, не виключено, що йому загрожує жорстоке ставлення (і не тільки), оскільки він виріс, навчався та все свідоме життя прожив в Україні.
Таким чином, позивач вказує, що його примусове повернення до країни походження чи до третьої країни, що матиме наслідком те ж саме, наражає його на небезпеку, а очевидна безрозсудність та поверхневий формалізм відповідача зумовлює не тільки викладені вище наслідки, а й де-факто підіграє агресору – передаючи йому в руки ще одну душу, яку потім проти її ж волі кинуть на заклання, але вже з іншого боку – проти нашої ж країни.
У зв`язку з наведеним, просить суд визнати протиправним та скасувати рішення № 6801130100020641 від 23 лютого 2026 року, прийняте головним спеціалістом Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області Сибігою Т.Г., затверджене заступником начальника Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області Майданом В.Б., про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина російської федерації, яким його зобов`язано покинути територію України у термін до 24 березня 2026 року.
Ухвалою судді по справі було відкрито провадження та ухвалено проводити розгляд справи за правилами ст. 288 КАС України з викликом сторін.
07 квітня 2026 року від представника відповідача Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області Мельничук О.Я. до суд надійшов відзив на позов, у якому вказано, що ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 11.03.2011 року народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. норільск, красноярський край, росія; мати ОСОБА_2 громадянка російської федерації, громадянство батька ОСОБА_4 у свідоцтві про народження не зазначено. 23.11.2021 року позивач документований паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , термін дії до 23.11.2031 року.
Відповідно до реєстрів УДМС у Хмельницькій області позивач з питань щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на постійне/тимчасове проживання в Україні, продовження строку перебування на території України, визнання особою без громадянства до територіальних підрозділів та відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства УДМС в області, не звертався. Крім того, громадянства України не набував, з питань отримання статусу біженця чи особи яка потребує додаткового захисту не звертався. Документи, які надають право на проживання іноземцям на території України у позивача відсутні.
Відповідно до даних інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» позивач неодноразово перетинав державний кордон в напрямку рф за паспортом громадянина рф і тривалий час знаходився у країні свого походження, таким чином представник позивача свідомо вводить в оману суд стверджуючи про те, що позивач лише один раз перетинав кордон в 2021 році щоб виготовити паспорт (витяг з системи з датами перетину кордону додаються до матеріалів відзиву).
На день останнього в`їзду позивача на територію України згідно даних системи «Аркан» 16.12.2021 року між рф та Україною діяв безвізовий режим.
Законність перебування громадян російської федерації в Україні станом на день останнього в`їзду позивача на територію України обчислюється за загальними правилами встановленими Законом № 3773-VI та відповідно до вимог підпункту 2 пункту 2 Порядку № 150, відповідно до якого громадяни російської федерації могли тимчасово перебувати на території України та становило не більше як 90 днів протягом 180 днів.
На час прийняття оскаржуваного рішення як і на даний час у позивача відсутні будь-які документи на право проживання в Україні, обов`язкова наявність яких визначена міграційним законодавством. Крім того, позивач не здійснював жодних дій з метою легалізації свого статусу на території України.
Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування позивача на території України з порушенням норм чинного міграційного законодавства, у тому числі, за відсутності документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України.
Враховуючи перебування позивачем в Україні з порушенням строку визначеного пунктом 3 статті 9 Закону № 3773-VI, відсутністю доказів звернення та подання документів для вирішення питання продовження строку перебування у країні, доводи позивача про відсутність порушень норм міграційного законодавства України, є помилковими.
23.02.2026 року щодо позивача працівниками Управління складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. Постанова про накладення адміністративного стягнення позивачем не була оскаржена та набрала законної сили.
Враховуючи зазначені обставини, Управлінням на підставі ст. 26 Закону України № 3773-VI 23.02.2026 року щодо позивача було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та надано йому строк до 24.03.2026 року в добровільному порядку покинути територію України.
Факт наявності родини - громадян України у позивача на території України, як стверджує позивач у позовній заяві, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.
Щодо наявності зазначених у позовній заяві проукраїнського світогляду та політичних переконань та бажання вступу останнього до громадянства України варто зазначити наступне: мати позивача ОСОБА_2 засуджена та відбувала покарання з 16.09.2025 по 06.02.2026 року в ДУ «Водянська виправна колонія (№ 146)» на підставі вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.03.2025 року, справа № 686/16732/23, за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України (виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, глорифікація її учасників) на строк до 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, крім житла.
Відповідно до вироку суду від 20.03.2025 року судом встановлено, що при обшуку помешкання ОСОБА_2 під час досудового розслідування, працівниками органів внутрішніх справ в її помешканні було виявлено та вилучено георгіївські стрічки, на що ОСОБА_2 вказала що вони належать їй та її сину ОСОБА_1 (позивачу).
Таким чином, вважає, що мати позивача ОСОБА_2 безпосередньо беручи участь у вихованні сина та проживаючи з ним однією сім`єю мала вплив на розвиток його світогляду та ставлення до війни в Україні яку веде російська федерація.
Також в позовній заяві позивач вводить в оману суд стверджуючи про те, що на території російської федерації в нього нічого немає, оскільки в російській федерації проживає рідна сестра позивача 1993 року народження.
Жодних доказів того, що позивач буде переслідуватись чи існує будь-який ризик для його життя в країні походження матеріали справи не містять.
Тому доводи представника позивача про побоювання повернутись до країни походження є надуманими, а обставини, які б свідчили про обґрунтованість побоювань у разі її повернення до країни походження не підтверджені належними доказами. Крім того, позивач має право виїхати до будь-якої іншої третьої країни а не лише в російську федерацію, враховуючи наявність у нього діючого паспортного документа для виїзду за кордон.
Враховуючи викладене, вважає, що відповідачем правомірно прийнято оскаржуване позивачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, в межах і на підставі вимог чинного законодавства з врахуванням того, що позивач проживає на території України без законних на те підстав, а отже він зобов`язаний залишити територію України, що є підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову.
08 квітня 2026 року представник позивача Червоняк С.П. подав до суду відповідь на відзив на позов, у якому зазначив, що відповідач в своєму відзиві залишив поза увагою те, що на момент повернення в Україну в 2021 році позивачу було 14 років, і повноліття він досяг лише в листопаді 2025 року. До цього, він не міг самостійно вчиняти юридичних дій, правочинів тощо, націлених як на буття громадянства, так і на отримання тих чи інших документів, і чого він наразі позбавлений в силу існування оскаржуваного рішення відповідача. Натомість, відповідач не заперечує, що в рідної бабусі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає на Хмельниччині, і є людиною похилого віку, немає інших близьких родичів поблизу, хто міг би її доглядати. Не спростованим відповідачем залишається і те, що позивач наражається на небезпеку в разі повернення до країни, громадянство якої він не вибирав, будучи дитиною, але має. Чи не єдиним доводом відповідача з цього приводу є лише згадка про нібито відсутність доказів. Але в позові додавались посилання на джерела інформації, роздруківки яких для наочності також додається до цієї відповіді на відзив, і що є загальновідомим фактом, у відповідності до частини третьої статті 78 КАС України. Таким чином, вважає позицію відповідача необґрунтованою та суто формальною, і просить задовольнити позов.
Позивач ОСОБА_1 та його представник Червоняк Р.А. в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили його задоволити.
Представники відповідача Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області Мельничук О.Я. та Майдан В.Б. в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наданні докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Частина перша статті 2 КАС України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 2 КАС України однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права. Згідно із вказаним принципом людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до діючого законодавства України, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ.
Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).
Положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Позивач ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 11.03.2011 року народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. норільск, красноярський край, росія. Його мати ОСОБА_2 громадянка російської федерації; громадянство батька ОСОБА_4 у свідоцтві про народження не зазначено.
23.11.2021 року позивач документований паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , термін дії до 23.11.2031 року.
Відповідно до реєстрів УДМС у Хмельницькій області позивач ОСОБА_1 з питань щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на постійне/тимчасове проживання в Україні, продовження строку перебування на території України, визнання особою без громадянства до територіальних підрозділів та відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства УДМС в області, не звертався. Крім того, громадянства України не набував, з питань отримання статусу біженця чи особи яка потребує додаткового захисту не звертався.
Документи, які надають право на проживання іноземцям на території України у позивача відсутні.
Відносно позивача Управлінням було складено протокол за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП. Також, було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, в розмірі 3 400 грн. Із зазначеними документами позивач ознайомився під підпис. Права передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, в тому числі і право на захист та на юридичну допомогу позивачу було роз`яснено, про що він розписався в протоколі про адміністративне правопорушення.
В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначають Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI (далі – Закон № 3773-VI) та Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 (надалі - Порядок № 150).
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 4 Закону № 3773-VI визначено перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Частиною шістнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Частиною першою статті 9 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини 3 статті 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2015 року № 23 «Про зупинення дії окремих положень Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації» зупинено дії окремих положень Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації. Тому з 1 березня 2015 року громадяни росії не мають змоги в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина російської федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років), за якими раніше здійснювався проїзд.
17.06.2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 692 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з російською федерацією». Таким чином, з урахуванням положень постанови, з 01.07.2022 в`їзд в Україну усіх категорій громадян рф має здійснюватися виключно через міжнародні та міждержавні пункти пропуску через державний кордон на підставі попередньо отриманої в установленому законодавством України порядку відповідної візи.
Відповідно до даних інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» позивач ОСОБА_1 неодноразово перетинав державний кордон в напрямку рф за паспортом громадянина рф і певний час знаходився у країні свого походження (рф), таким чином відповідачем було спростовано покликання представника позивача на те, що ОСОБА_1 лише один раз перетинав кордон в 2021 році щоб виготовити паспорт.
Статтею 23 Закону 3773-VI встановлено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
На день останнього в`їзду ОСОБА_1 на територію України згідно даних системи «Аркан» 16.12.2021 року між рф та Україною діяв безвізовий режим.
Законність перебування громадян російської федерації в Україні станом на день останнього в`їзду позивача на територію України обчислюється за загальними правилами встановленими Законом № 3773-VI та відповідно до вимог підпункту 2 пункту 2 Порядку № 150, відповідно до якого громадяни російської федерації могли тимчасово перебувати на території України та становило не більше як 90 днів протягом 180 днів.
Статтею 17 Закону 3773-VI визначено право та підстави для іноземних громадян звернутися про продовження строку перебування чи тимчасового проживання на території України. Позивач після закінчення визначеного законодавством України 180 денного терміну перебування про продовження строку перебування на території України не звертався, крім того, не зверталась і його мати в його інтересах як законний представник.
Пунктом 14 статті 1 Закону 3773-VI визначено, що нелегальний мігрант – іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до приписів пункту 5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни зокрема є дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Недотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.
На час прийняття оскаржуваного рішення як і на даний час у ОСОБА_1 відсутні будь-які документи на право проживання в Україні, обов`язкова наявність яких визначена міграційним законодавством. Крім того, позивач не здійснював жодних дій з метою легалізації свого статусу на території України.
Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування позивача на території України з порушенням норм чинного міграційного законодавства, у тому числі, за відсутності документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України.
Враховуючи перебування позивача в Україні з порушенням строку визначеного пунктом 3 статті 9 Закону №3773-VI, відсутністю доказів звернення та подання документів для вирішення питання продовження строку перебування у країні, доводи позивача про відсутність порушень норм міграційного законодавства України, є помилковими.
Враховуючи зазначені обставини, Управлінням на підставі ст. 26 Закону України № 3773-VI 23.02.2026 року щодо позивача було винесено рішення 6801130100020641 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та надано йому строк до 24.03.2026 року в добровільному порядку покинути територію України.
Щодо наявності у ОСОБА_1 , як зазначено у позовній заяві, проукраїнського світогляду та політичних переконань і бажання його вступу до громадянства України, доказів таких фактів стороною позивача суду не надано.
Натомість судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , прибувши на територію України по паспорту громадянина рф для виїзду за кордон, порушив строки перебування іноземця на території України, тобто відсутні підстави, за яких примусове повернення не може бути застосоване.
Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень чи їх посадових і службових осіб, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.
Перебуваючи на території України протягом значного періоду часу, позивач (або його законний представник) не скористався можливістю легалізувати своє перебування.
Підставою прийняття оскаржуваного рішення слугував факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України.
В силу викладеного, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність родини в Україні та побоювань повернення в країну походження не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.
Наведений висновок підтверджується чіткою та послідовною судовою практикою, яка є обов`язковою для врахування, в силу вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 по справі № 522/14416/18, в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 05.01.2026 у справі № 295/8089/23.
Отже, аналізуючи матеріали справи, законодавство, що регулює спірні питання, суд погоджується із твердженнями представника відповідача, що 6801130100020641 від 23 лютого 2026 року про примусове повернення в країну походження або третьої країни прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.
Відхиляючи доводи позивача щодо того, що він буде переслідуватись чи існує будь-який ризик для його життя в країні походження, суд наголошує, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів зазначеного.
Крім того, позивач має право виїхати до будь-якої іншої третьої країни, а не лише в російську федерацію, враховуючи наявність у нього діючого паспортного документа громадянина російської федерації для виїзду за кордон.
Також, суд зауважує, що позивач, вчинивши усі передбачені законом дії, має змогу повернутись на територію України, так як оскаржуваним рішенням не заборонено останньому в`їзд на її територію.
Отже, позивач ОСОБА_1 знаходиться на території України нелегально, що є порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для прийняття відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження.
Відтак, суд дійшов обґрунтованого висновку, що дії відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення, в тому числі й постанови про накладення адміністративного стягнення, відсутні.
Ураховуючи, що суд приймає рішення на користь суб`єкта владних повноважень, немає підстав для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 271, 288 КАС України, суд
ухвалив:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів до Сьомого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 КАС України.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач: Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, код ЄДРПОУ 37864148, адреса: Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Грушевського Миколи, 87. 
Повне рішення суду складено 05 травня 2026 року.

Суддя: О.М. Палінчак