Справа № 345/5431/25 
Провадження № 22-ц/4808/677/26 
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року  м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів:     Василишин Л.В., Баркова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2025 року, ухвалене суддею Кардаш О.І. в м. Калуш, у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Коваль А.Є., 30.09.2025 року звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 КП «Екосервіс» Калуської міської ради визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру. Відповідно до протоколу електронного аукціону №BRD001-UA-20241028-00226 від 07.11.2024 переможцем аукціону є ФОП ОСОБА_2 14.11.2024 на підставі вказаного протоколу аукціону між КП «Екосервіс» Калуської міської ради та ФОП ОСОБА_2 укладено акт про придбання майна на аукціоні. У додатку №1 до вказаного Акту зазначено перелік фізичних осіб, які мають заборгованість перед КП «Екосервіс» Калуської міської ради. Вказував, що придбавши майно КП «Екосервіс» Калуської міської ради, позивач отримав право вимоги, яке раніше належало КП «Екосервіс» Калуської міської ради, що надає йому статус правонаступника, тобто позивач є новим кредитором щодо відповідача, який є споживачем житлово-комунальних послуг, що надавалися КП «Екосервіс» Калуської міської ради.
Відповідно до Акту звірки розрахунків за особовим рахунком № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_1 , за період з червня 2019 по квітень 2021 заборгованість відповідача за надання послуг з управління побутовими відходами становить 985,94 грн. Відповідач не погасив вказану заборгованість перед позивачем, як правонаступником КП «Екосервіс» Калуської міської ради, тому позивач має право вимагати відшкодування інфляційних витрат, розмір яких склав 250,62 грн. та нарахування 3% річних на суму заборгованості у розмірі 73,34 грн. 
Посилаючись на те, що відповідач добровільно вказану заборгованість не погашає, представник позивача просив стягнути її у примусовому порядку з відповідача, а також судові витрати по справі: судовий збір у розмірі 968,96 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3261,98 грн.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2025 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1 309,90 грн, а також судові витрати: судовий збір у розмірі 968,96 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позовні вимоги доведені. Суд зменшив розмір сплачених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача, з 7000 грн до 3000 грн., мотивуючи своє рішення тим, що заявлені позивачем витрати є неспівмірними, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду, відповідач  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що під час розгляду справи суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту надання йому ( ОСОБА_1 ) комунальних послуг щодо поводження з побутовими відходами КП «Екосервіс». Крім того, зверненню до суду повинна передувати вимога позивача до відповідача як боржника з приводу необхідності сплатити існуючу заборгованість, оскільки без пред`явлення такої вимоги, позивач, зловживаючи своїми правами, поставив відповідача у становище, коли той змушений нести додаткові витрати у зв`язку із розглядом справи в суді.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову 
Позиція інших учасників справи
Позивач не скористався своїм право подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до частини першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 КП «Екосервіс» Калуської міської ради визнано банкрутом.
Відповідно до протоколу електронного аукціону №BRD001-UA-20241028-00226 від 07.11.2024 переможцем аукціону є ФОП ОСОБА_2 
14.11.2024 на підставі вказаного протоколу аукціону між КП «Екосервіс» Калуської міської ради та ФОП ОСОБА_2 укладено акт про придбання майна на аукціоні. 
Додатком №1 до вказаного акту визначено перелік фізичних осіб, заборгованість яких перед КП «Екосервіс» на 14.11.2024 року за надані послуги з поводження з побутовими відходами (право вимоги заборгованості) передано переможцю аукціону ФОП ОСОБА_2 . Тут зазначено: особовий рахунок НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 , кількість осіб, які живуть за цією адресою, - 2, заборгованість фізичної особи на 14.11.2024 року – 985,94 грн.
Придбавши майно КП «Екосервіс» Калуської міської ради, позивач отримав право вимоги, яке раніше належало КП «Екосервіс» Калуської міської ради, що надає позивачу статус правонаступника, тобто він є новим кредитором боржника за адресою: АДРЕСА_1 та між ним і КП «Екосервіс» Калуської міської ради, правонаступником якого є ФОП ОСОБА_2 , виникли договірні відносини щодо надання послуг з управління побутовими відходами на підставі відкритого особового рахунку, він фактично користувався наданими послугами та не звертався щодо припинення надання таких послуг. 
КП «Екосервіс» здійснювало вивезення та захоронення твердих побутових відходів на території Калуської територіальної громади. Послуги населенню надавались фактично, оскільки КП «Екосервіс» було єдиним виконавцем послуг з вивезення побутових відходів на території Калуської територіальної громади. Тарифи з вивезення побутових відходів на території Калуської територіальної громади затверджувалися рішеннями виконавчого комітету Калуської міської ради. 
За адресою: АДРЕСА_1 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , абонентом є ОСОБА_3 , а відповідач ОСОБА_1 є власником частини вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується інформаційною довідкою №444422782, сформованою 21.09.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Між КП «Екосервіс» та відповідачем виникли договірні відносини щодо надання послуг з управління побутовими відходами на підставі відкритого особового рахунку. 
КП «Екосервіс» надавав відповідачу відповідні послуги, однак відповідач не виконував свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги.
Відповідно до наданого позивачем акту звірки розрахунків за особовим рахунком № НОМЕР_1 розмір заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг абонента ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , (кількість мешканців (два) на 31.12.2024 року за період з червня 2018 року по квітень 2021 року складає 985,94 грн.
Позивач просив стягнути вказану суму заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також інфляційні втрати у розмірі 250,62 грн., 3% річних у розмірі 73,34 грн, що разом складає 1309,9 грн.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними.
Однак повністю погодитись з такими висновками місцевого суду не можна, зважаючи на таке.
Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Статтею 13 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).
Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.
Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою (ст. 32 ч. ч. 1, 2, 4 Закону).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).
З аналізу положень статей 11, 319, 322, 509, 526, 610 ЦК України, статей 1,13,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» в їх системному взаємозв`язку вбачається, що кожен власник квартири (нежитлового приміщення) в будівлі несе обов`язок з утримання власного майна, приміщень загального користування та прибудинкової території.
Витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку та інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом, входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна.
Відсутність договору між позивачем та відповідачами щодо утримання житлового будинку і прибудинкової території не є підставою для звільнення відповідача від сплати відповідних внесків на утримання будинку та прибудинкової території тощо за наявності підтверджених витрат на управління, утримання та збереження будівлі.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , кількість осіб, які живуть за цією адресою, - 2, заборгованість фізичної особи на 14.11.2024 року складає 985,94 грн. Придбавши майно КП «Екосервіс» Калуської міської ради, позивач отримав право вимоги, яке раніше належало КП «Екосервіс» Калуської міської ради, тобто став правонаступником та новим кредитором боржника за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, доказами, наданими позивачем, підтверджено, що відповідач є власником лише частки квартири. Інша частка перебуває у власності особи, позов до якої не заявлений.
Як зазначено вище, за загальним правилом, визначеним законодавством, витрати на утримання майна розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна.
Враховуючи принцип пропорційності відповідальності відповідно до частки співвласника, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що відповідач має сплачувати усю заборгованість щодо комунальних послуг за утримання квартири на  АДРЕСА_1 .
Оскільки відповідач є власником частини вказаної квартири, він зобов`язаний сплатити частину заборгованості за житлово-комунальні послуги, що надавалися за вказаною адресою, тобто у розмірі 492,97 грн (985,94/2=492,47).
Цього суд першої інстанції не врахував.
Щодо стосується позовних вимог щодо покладення відповідальності на відповідача за ч.2 ст.625 ЦК України 
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи стягнення з відповідача половини заборгованості за житлово-комунальні послуги, з нього необхідно стягнути половину інфляційних втрат та трьох процентів річних, заявлених позивачем до стягнення, тобто 125,31 грн інфляційних втрат (250,62/2=125,31) та 3% річних за невиконання зобов`язання у розмірі 36,67 грн (73,34/2=36,67).
Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути розмір заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг (з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних), наданих абоненту за адресою: АДРЕСА_1 , у загальному розмірі 654,95 грн, що складається із 492,97 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги, 125,31 грн інфляційних втрат та 36,67 грн трьох процентів річних за невиконання зобов`язання.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 654,95 грн заборгованості. 
Щодо судових витрат
Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Щодо понесених позивачем витрат за надання правничої допомоги у цій справі
Колегія суддів вважає, що позивач не має права на відшкодування витрат за надання правничої допомоги у цій справі, зважаючи на таке.
Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позовну заяву подано представником позивача – Ковалем А.Є., який діє на підставі довіреності від 30.07.2025 року від імені підприємця ОСОБА_2 (а.с.24).
Усі документи у справі подавалися ОСОБА_4 .
Водночас, ОСОБА_4 до позовної заяви додав копію договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року, додаток №1 від 14.07.2025 року до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року; додаток №2 від 14.07.2025 року до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року, що укладені між позивачем ФОП ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Юлії Біжко».
ОСОБА_4 у позовній заяві просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати, зокрема, за надання правничої допомоги у розмірі 7000 грн.
У клопотанні про долучення доказів (а.с.22), поданому ОСОБА_4 , він просив стягнути з « ОСОБА_5 » на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3261,98 грн.
У клопотанні, поданому представником позивача – Ковалем А.Є., про долучення доказів (а.с.22) зазначено, що разом із позовною заявою було подано договір про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року, додаток №1 від 14.07.2025 року до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року; додаток №2 від 14.07.2025 року до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року, що укладений між позивачем та Адвокатським бюро «Юлії Біжко». На підтвердження понесених витрат позивачем просив долучити до матеріалів справи акт №225 від 01.12.2025 р. здачі-приймання до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року. Зазначив, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3261,98 грн (а.с.25).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що договір про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року, додаток №1 та №2 від 14.07.2025 року до вказаного договору та акт №225 від 01.12.2025 року здачі-приймання укладені між позивачем ФОП ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Юлії Біжко». У цих документах чітко вказано, що правнича допомога надається безпосередньо Адвокатським бюро «Юлії Божко», нічого не вказано про можливість надання такої допомоги іншими особами, зокрема, ОСОБА_4 .
Водночас, у цій справі інтереси позивача ОСОБА_2 представляв саме ОСОБА_4 , який подавав усі процесуальні документи у справі.
У матеріалах справи відсутні докази що ОСОБА_4 є працівником та уповноважений Адвокатським бюро «Юлії Біжко» на представництво у цій справі.
З огляду на зазначене, ОСОБА_4 , подавши договір про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року, додатки до цього договору та акт №225 від 01.12.2025 року здачі-приймання, укладені між позивачем ФОП ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Юлії Біжко», не довів підстав для стягнення на користь позивача понесених ним витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 3261,98 грн, тому такі витрати не можуть бути відшкодовані на користь позивача у цій справі.
Щодо розподілу між сторонами судового збору, сплаченого під час розгляду справи
За подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 1453,50 грн.
Позовні вимоги судом апеляційної інстанції задоволено на 50% (654,95/1309,90), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частково судовий збір, сплачений за подання позову, в розмірі 484,48 грн судового збору (968,96*50%).
Апеляційну скаргу відповідача задоволено на 50%, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 726,75 грн судового збору (1453,50*50%).
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Колегія суддів апеляційного суду вважає доцільним застосувати цю норму процесуального права, зобов`язавши позивача сплатити відповідачу 242,27 грн сплаченого судового збору (726,75–484,48=242,27).
Щодо оскарження постанови суду апеляційної інстанції
Згідно вимог пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Ця справа є малозначною в силу вимог закону, тому судове рішення у ній у касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) заборгованість у розмірі 654,95 грн, що складається із 492,97 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги, 125,31 грн інфляційних втрат та 36,67 грн трьох процентів річних за невиконання зобов`язання.
Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.
Стягнути з фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 242 грн 27 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий        І.О. Максюта
Судді:         Л.В. Василишин
В.М. Барков