Справа № 560/1574/25
	
РІШЕННЯ
іменем України
01 травня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Матущака В.В. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з врахувань заяв про збільшення позовних вимог, просить:
1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.01.2025 по 07.03.2025 (включно).
2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.01.2025 по 07.03.2025 (включно).
3. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за щорічну основну відпустку за період проходження військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 (24.06.2019 - 11.06.2023), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 01.01.2025 (включно).
4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за щорічну основну відпустку за період проходження військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 01.01.2025 (включно).
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на дату звільнення зі служби повний розрахунок проведено не було. Фактичний розрахунок по грошовому забезпеченню проведено лише 07.03.2025. Позивач вважає, що його права порушені і мають бути відновлені шляхом виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просить позов задовольнити.
Відповідач подав відзив на позов, в якому відповідач у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Також зазначає, що позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік (30 діб); за 2023 рік (30 діб); за 2024 рік (5 діб).

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою від 04.02.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою від 05.03.2025 суд прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.
Ухвалою від 12.03.2025 суд прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.
Ухвалою від 18.08.2025 суд витребував у відповідача необхідні для розгляду справи докази.
Ухвалою від 15.01.2026 у зв`язку із виключенням судді ОСОБА_2 зі штату суддів Хмельницького окружного адміністративного суду, суд прийняв до свого провадження адміністративну справу.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Суд встановив, що Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.01.2025 №2, позивача з 01.01.2025 виключено зі списків особового складу частини та з 02.01.2025 знятий з харчування за нормою №1 загально військова примітна №1 пункт Р.
На рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти (11.01.2025 в розмірі 179703,11 грн., 24.01.2025 в розмірі 12391,94 грн., 22.02.2025 в розмірі 953,22 грн., 07.03.2025 в розмірі 21229,11 грн.) несвоєчасна виплата яких є предметом спірних правовідносин.
Разом з тим, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №2 від 01.01.2025 позивачу виплатити:
- грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік тривалістю 30 (тридцять) календарних днів.
Виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023 рік тривалістю 30 (тридцять) календарних днів.
Виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік тривалістю 5 (п`ять) календарних днів.
Виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_4 від 17.02.2020) за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 рік тривалістю 70 календарних днів.
Вважаючи порушеним право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та грошової компенсацію за щорічну основну відпустку за період проходження військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА ОЦІНКА СУДУ

Спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Згідно зі статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі №816/1640/17)
Крім того, необхідно враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Як встановив суд, позивача звільнено з військової служби 01.01.2025, а виплата грошового забезпечення при звільненні відповідачем здійснена 11.01.2025 в розмірі 179703,11 грн., 24.01.2025 в розмірі 12391,94 грн., 22.02.2025 в розмірі 953,22 грн., 07.03.2025 в розмірі 21229,11 грн..
Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX (далі - Закон №2352-IX), чинній на час звернення із позовом, у разі невиплати звини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, з 02.01.2025 за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затpимки по день фактичного розpахунку але не більше ніж за шість місяців.
Суд зазначає, що з матеріалів цієї справи встановлено, що період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові сум, становить з 01.02.2025 по 07.03.2025.
Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всіх належних позивачеві сум.
Суд констатує, що предметом спору у справі є несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача та наявність підстав для виплати середнього заробітку за весь час затримки, як просив позивач.
При цьому, порушення щодо невиплати позивачу належних сум є триваючим. Остаточний розрахунок проведено 07.03.2025.
Разом з тим, з 19.07.2022 діє редакція статті 117 КЗпП України, якою передбачено, що роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
Суд зазначає, що відповідач не виконав вимоги ухвали від 18.08.2025 та не надав, зокрема, довідку (із розрахунком) про середньоденний розмір грошового забезпечення.
Враховуючи встановлене, суд вважає належним способом захисту прав в даному випадку зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.01.2025 по 07.3.2025 (включно) за несвоєчасність виплати грошового забезпечення при звільненні. Нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні провести, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два місяці служби, які передували дню звільнення.
Таким чином, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату позивачу компенсації за щорічну основну відпустку за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 , суд зазначає, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.06.2023 №196, позивача з 12.06.2023 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
У витязі з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.06.2023 №162, яким позивача було переміщено до військової частини НОМЕР_1 , зазначено, що позивачу щорічні основні відпустки за 2022 рік та 2023 рік не надавались.
Відомостей щодо надання чи виплати компенсації позивачу за щорічні основні відпустки за період з 24.06.2019 по 31.12.2021 в даному наказі не міститься, відтак, інформація стосовно проведеного розрахунку військовою частиною НОМЕР_2 з позивачем військовій частині НОМЕР_1 не відома.
Щодо виплати компенсації за щорічні основні відпустки за 2022 рік та 2023, суд зазначає, що відповідно до наказу командира частини НОМЕР_1 від 01.01.2025 №2, позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік (30 діб); виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023 рік (30 діб); виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік (5 діб).
З огляду на зазначене суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних дій.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.01.2025 по 07.03.2025 (включно).
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 02.01.2025 по 07.03.2025 (включно), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два місяці служби, які передували дню звільнення.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 01 травня 2026 року

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_5 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_6 ) 	

Головуючий суддя 		В.В. Матущак