ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року
м. Київ
справа № 201/6370/24 
провадження № 61-16435св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив:
визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2282072012101, укладений 02 лютого 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , недійсним;
визнати його право власності у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2282072012101;
витребувати у ОСОБА_2 на його користь 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2282072012101.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що в 1996 році його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , перебуваючи у шлюбі, придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_4 . 
У 1998 році його батько помер, а він (позивач) успадкував його частку в спірній квартирі (1/2) шляхом подачі заяви про вступ у спадщину, на підставі якої була відкрита спадкова справа.
Його мати ОСОБА_4 після смерті ї чоловіка (його батька) ОСОБА_6 спадщину не прийняла, оскільки не вчиняла відповідних дій.
У 2021 році мати подарувала квартиру в цілому його брату ОСОБА_5 , хоча могла розпоряджатися лише частиною квартири, тобто розпорядилась правами, які їй не належали. 
Після смерті ОСОБА_5 спадщину, до якої входить і спірна квартира, прийняли його діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Посилаючись на те, що його мати не мала права розпоряджатися належною її чоловіку, а його батьку, частиною квартири АДРЕСА_1 , просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 14 травня 2025 року в складі судді Батманової В. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Витребувано у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2282072012101. 
Визнано в порядку спадкування за законом право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2282072012101, після смерті батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Суд першої інстанції виходив із того, позивач є власником частки спірної квартири, яка належить йому після смерті батька ОСОБА_6 , тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте мати позивача ОСОБА_4 , порушивши право власності позивача на 1/2 частину цієї квартири, 02 лютого 2021 року подарувала квартиру в цілому брату останнього ОСОБА_5 . 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 14 травня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2282072012101, у порядку спадкування за законом після смерті його батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позовні вимоги щодо витребування частини квартири залишено без задоволення. Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 14 травня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду аргументована тим, що ОСОБА_1 мав право успадкувати лише частину квартири АДРЕСА_1 , тому суд першої інстанції помилково визнав за ним право власності на її частину. Враховуючи, що позивачу фактично належить менша частина в квартирі, суд відмовив у задоволенні вимог про витребування майна.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
26 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в частині відмови у задоволені його позову скасувати, а рішення суду першої інстанції, яким за ним визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, залишити в силі.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник зазначає, що оскільки майно було незаконно відчужене через договір дарування, а частка позивача фактично «розчинилася» у незаконних реєстраційних діях, єдиним ефективним способом захисту є саме визнання права власності на 1/2 частку та її подальше витребування у відповідачів.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення а касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Соборного районного суду м. Дніпра цивільну справу № 201/6370/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна.
Зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору за подання позову в розмірі 484 грн 48 коп. з кожного та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору за апеляційний розгляд справи в розмірі 1816 гривень 80 коп., а в іншій частині - зупинено дію оскаржуваного судового рішення до закінчення його перегляду в касаційному порядку. 
Матеріали справи № 201/6370/24 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 08 вересня 1963 року перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками позивача ОСОБА_1 . 
Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 червня 1996 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 та з 20 вересня 1996 року була у ній зареєстрована.
З огляду на норми статті 22 КпШС України, яка була чинною на час придбання нерухомості, вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по частині кожному.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.
09 грудня 1998 року ОСОБА_1 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а ОСОБА_4 фактично вступила у володіння квартирою АДРЕСА_1 , в якій була зареєстрована та фактично проживала.
Також відповідно до матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 звернувся до Восьмої Дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після свого батька у вигляді квартири АДРЕСА_2 та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину.
02 лютого 2021 року мати позивача ОСОБА_4 подарувала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 кв. м, житловою площею 19,4 кв. м, своєму сину ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Підберезною Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 134.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла. За заповітом від 25 січня 2021 року усе належне їй майно ОСОБА_4 заповіла своєму сину ОСОБА_5 . 
01 червня 2021 року державним нотаріусом Шостої Дніпровської нотаріальної контори Гайворонською Т.О., що виконувала обов`язки державного нотаріуса Восьмої Дніпровської нотаріальної контори, відмовлено ОСОБА_9 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на частку квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що право власності на цю квартиру зареєстровано за іншою особою. 
Відповідно до свідоцтва про смерть від 25 липня 2022 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 55 років.
Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняли його діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шляхом подачі 16 серпня 2022 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д. заяв про прийняття спадщини після померлого батька.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на зазначені норми, у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин.
Статтею 16 Закону України «Про власність» (чинного на час набуття у власність спірної квартири), визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Відповідно до статті 22 КпШС України (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до статті 22 КпШС України фактично належала на праві власності батькам позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по частині кожному.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі й на частку належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до положень статті 524 ЦК УРСР (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Згідно із частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК УРСР).
Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18)).
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Подібні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 січня 2025 року у справі № 754/7860/22 (провадження № 61-13339св24).
Під час розгляду цієї справи апеляційний суд установив, що після смерті ОСОБА_6 09 грудня 1998 року його син ОСОБА_1 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а ОСОБА_4 (дружина померлого) фактично вступила у володіння квартирою АДРЕСА_1 , в якій була зареєстрована та фактично проживала.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що спадкоємці першої черги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 успадкували після смерті ОСОБА_6 належну останньому частину спірної квартири тобто по частині кожний.
З огляду на те, що ОСОБА_10 , як спадкоємець після смерті ОСОБА_6 , має перешкоди у оформленні спадкових прав, оскільки право власності на спадкове майно зареєстроване за відповідачами, суд визнав за ОСОБА_1 право власності на частку спірного нерухомого майна у порядку спадкування за законом після смерті його батька.
Суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, викладених Верховним Судом у постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цій справі й у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

І. А. Воробйова

В. М. Коротун