Справа № 344/19220/25 
Провадження № 22-ц/4808/1146/26 
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач): Василишин Л. В.,
суддів:     Баркова В. М., Максюти І. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скарг у представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» – Колінько Альони Валеріївни на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2026 року, ухвалене в складі судді Мелещенко Л.В. в місті Івано-Франківську, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року представник ТОВ «Таліон Плюс» - Томилко О.Б. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 грудня 2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі уклали договір кредитної лінії № 724635621, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у сумі 11 300 грн. Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором. На виконання умов договору позивач перерахував кредитні кошти на банківську картку, зазначену відповідачкою при укладенні договору, у зв`язку з чим кредитор свої зобов`язання виконав у повному обсязі. Водночас ОСОБА_1 належним чином не виконала обов`язок щодо повернення кредиту та сплати нарахованих платежів. 
04 лютого 2025 року право вимоги за вказаним договором було відступлено ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу № МВ-ТП/20.
Станом на час звернення до суду заборгованість за кредитним договором становить 34 901,86 грн, з яких: 11 300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 23 036,86 грн - заборгованість за процентами та 565,00 грн - комісія за надання кредиту. 
У зв`язку з наведеним представник позивача просила суд стягнути з відповідачки вказану заборгованість та понесені судові витрати.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за договором кредитної лінії № 724635621 від 04 грудня 2024 року у розмірі 15244,06 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк кредитування за договором становив 30 днів та не був продовжений, оскільки матеріали справи не містять доказів активації позичальником функції продовження строку користування кредитом. У зв`язку з цим, суд визнав обґрунтованим нарахування процентів лише за період з 04.12.2024 по 05.01.2025 у сумі 3379,06 грн та відмовив у стягненні решти процентів, нарахованих поза межами погодженого сторонами строку кредитування.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник ТОВ «Таліон Плюс» – Колінько А.В. на рішення суду подала апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні повної суми відсотків за кредитним договором є незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду умовам договору та положенням чинного законодавства.
На думку апелянта, суд першої інстанції помилково ототожнив дисконтний період користування кредитом із загальним строком кредитування та дійшов неправильного висновку про можливість нарахування процентів лише протягом 30 днів.
Зазначає, що відповідно до пункту 11.1 кредитного договору договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом п`яти років або до його дострокового розірвання. Крім того, згідно з пунктом 7.3 договору кінцевою датою повернення кредиту визначено 03.01.2030. Отже, сторони погодили строк дії договору та строк користування кредитом значно більший, ніж 30 днів.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції помилково витлумачив положення пункту 3.1 договору, відповідно до якого строк дисконтного періоду становить 30 днів від дати отримання першого траншу. Зазначений період є лише окремим етапом користування кредитною лінією, протягом якого позичальник має право отримувати нові транші та користуватися спеціальними умовами кредитування. 
Також представник позивача звертає увагу на положення пунктів 3.2-3.4 договору, якими врегульовано порядок продовження дисконтного періоду. Зазначає, що пролонгація або поновлення дисконтного періоду є лише механізмом продовження пільгових умов користування кредитом і не змінює строку дії договору. Відповідно до пункту 3.4 договору продовження дисконтного періоду не призводить до зміни істотних умов договору, зокрема його строку, а тому відсутність пролонгації не може свідчити про закінчення строку кредитування.
Крім того, пунктом 8.10 договору передбачено, що проценти нараховуються щоденно до дня закінчення строку дії договору. Отже, на думку апелянта, сторони прямо погодили можливість нарахування процентів протягом усього строку дії кредитного договору, а не лише протягом дисконтного періоду.
Скаржник вказує, що після закінчення дисконтного періоду позичальник не звільняється від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом, а продовжує користуватися кредитними коштами на умовах договору. Тому відсутність пролонгації дисконтного періоду не припиняє дії договору та не впливає на право кредитодавця нараховувати проценти як плату за користування кредитом.
Також зазначає, що кредитний договір був достроково розірваний лише 02.07.2025 на підставі пунктів 7.2.2 та 9.1.1.7 договору, про що відповідача було повідомлено належним чином. Саме до цієї дати позивач здійснював нарахування процентів та припинив їх нарахування після розірвання договору.
Вважає, що проценти, нараховані до моменту дострокового розірвання договору, є платою за користування кредитом у розумінні статті 1048 ЦК України та підлягають стягненню в повному обсязі. Вказане узгоджується з сталою практикою Верховного Суду та апеляційних судів.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ТОВ «Таліон Плюс» та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 34 901,86 грн, сплачений судовий збір в суді першої інстанції в сумі 2422,40 грн та в суді апеляційної інстанції в сумі 3633,60 грн, а також 5 000 грн витрат на правову допомогу.
Позиція інших учасників справи
ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку. 
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову в цій справі, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про її задоволення.
Фактичні обставини справи
Суд встановив, що 04 грудня 2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога та ОСОБА_1 уклали договір кредитної лінії № 724635621, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в т.ч. на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Кредитодавець надав позичальнику перший транш у розмірі 2900 грн, що дорівнює загальному розміру кредиту 04.12.2024. Базова процентна ставка складає 0,98 % в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, що становить 357,70 % річних.
На виконання умов Договору грошові кошти були перераховані Товариством на банківську карту № НОМЕР_1 , яка була вказана відповідачкою при укладанні договору.
06 грудня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору № 724635621 від 04.12.2024, згідно якої сторони дійшли згоди про надання Кредитодавцем Позичальнику траншу в сумі 2900 грн відповідно до чого, загальний розмір кредиту за договором буде складати 5800 грн. 
Цього ж дня ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору № 724635621 від 04.12.2024, за умовами даної угоди сторони дійшли згоди про надання кредитодавцем позичальнику траншу в сумі 2900 грн. Відповідно до чого загальний розмір кредиту за договором буде складати 8700 грн.
Також 06 грудня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору № 724635621 від 04.12.2024, за умовами якої відповідачка отримала транш в сумі 2600 грн, загальний розмір кредиту за договором склав 11 300 грн.
Згідно з довідкою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» були перераховані грошові кошти відповідачу на банківську карту № НОМЕР_2 хх-хххх-686464 у загальному розмірі 11300 грн.
04 лютого 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладений договір факторингу № МВ-ТП/20.
Відповідно до реєстру прав вимоги від 04 лютого 2025 року до договору факторингу № МВ-ТП/20 від 04 лютого 2025 року ТОВ«Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги за договором № 724635621 від 04 грудня 2024 року до ОСОБА_1 . 
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 724635621 від 04 грудня 2024 року, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», за період з 04.12.2024 по 04.02.2025 заборгованість за кредитом відповідачки становила: 11 300 грн заборгованість по тілу кредиту; заборгованість за процентам за користування кредитом – 6758,00 грн, заборгованість за комісією – 565 грн.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 724635621 від 04 грудня 2024 року, складеним ТОВ «Таліон Плюс», за період з 04.02.2025 по 09.04.2025 заборгованість становить 40 551,86 грн, з них: заборгованість по кредиту - 11 300,00 грн; заборгованість за процентам за користування кредитом - 23036,86 грн, заборгованість за комісією – 565 грн, 5650 грн- неустойка. Однак позивач не включив розмір неустойки до позовних вимог та не стягує їх з відповідачки.
Як вбачається з відповіді АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 було емітовано карту № НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ).
Відповідач користувалася кредитними коштами, про що свідчить виписка за договором б/н за період з 04.12.2024 по 06.12.2024.
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Законом України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення договорів в мережі, процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
У справі, яка переглядається, встановлено, що 04 грудня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений договір кредитної лінії № 724635621 та додаткові угоди до нього, відповідно до умов яких відповідачці було надано кредитні кошти у розмірі 11 300 грн. 
У зв`язку з тим, що відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, суму отриманих коштів не повернула, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність визначених законом підстав для стягнення з позичальника на користь позивача заборгованості по тілу кредиту у сумі 11 300 грн.
Щодо вимог позову про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за відсотками, апеляційний суд виходить із наступного.
Звертаючись до суду позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за процентами за договором № 724635621 від 04 грудня 2024 року в розмірі 23 036,86 грн за період з 04 грудня 2024 року по 02 липня 2025 року.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048ЦКУкраїни про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)».
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Відповідно до п. 3.1 договору, позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може отримати черговий транш у рамках кредитної лінії, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду користування складає 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку передбаченому п. 3.2. Договору. 
Сторони погодили, що встановлений в п. 3.1. договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного періоду та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена (3.2 договору).
Відповідно до п.3.3 договору, для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду за цим договором, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 30 днів дисконтного періоду проценти у розмірі 852,60 грн. Про суму нарахованих процентів, що позичальнику необхідно сплатити для оформлення другої і наступних пролонгацій позичальник інформується через особистий кабінет.
Згідно з п.3.4 договору, продовження строку дисконтного періоду не призводить до зміни істотних умов Договору в бік погіршення для Позичальника. Всі істотні умови які застосовуються протягом всього строку дії цього Договору зазначенні в цьому договорі в момент його укладення. Оскільки ні пролонгація, ні поновлення дисконтного періоду не є зміною істотних умов договору, зокрема строку дії договору, то вона не потребує укладення додаткових угод до договору, то вона не потребує додаткових угод до договору, в тому числі пролонгація та поновлення дисконтного періоду не потребують застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Ініціювання позичальником пролонгації чи поновлення дисконтного періоду є конклюдентною дією спрямованою на застосування тих чи інших передбачених цим договором умов користування кредитом без зміни строку дії договору.
Рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту за всіма наданими Траншами є дата закінчення Дисконтного періоду кредитування 03.01.2025, а саме протягом 30 днів від дати отримання першого траншу позичальником (п.7.1 договору).
Згідно з п.7.2 договору в обов`язковому порядку сума кредиту має бути повернена позичальником не пізніше ніж протягом 30 календарних днів після настання однієї з наступних обставин: закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому п. 11.1 договору; ініціювання кредитодавцем дострокового розірвання/припинення дії договору, в порядку передбаченому п.9.1.1.2. або п. 9.1.1.7 договору.
Пунктом 7.3 встановлено кінцеву дату повернення кредиту – 03 січня 2030 року.
За користування кредитними коштами позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти. Процентна ставка за користування кредитом є базовою процентною ставкою. Процентна ставка за договором є фіксованою і не підлягає зміні кредитодавцем в односторонньому порядку в сторону погіршення для позичальника. У разі, якщо позичальник не здійснить повного дострокового погашення всієї суми кредиту протягом дисконтного періоду кредитування, та зобов`язання позичальника по оплаті процентів за користування кредитом визначаються шляхом множення базової процентної ставки на фактичну кількість днів користування кредитом. Базова процентна ставка за користування кредитом становить 0,98% в день (357,70% річних) від суми залишку кредиту за кожний день. Проценти нараховуються щоденно до дня закінчення строку дії цього договору (п.п. 8.1-8.3).
Пунктом 9.1.1.7 договору передбачено, що у разі затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом щонайменше на один місяць кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, шляхом повідомлення позичальника про дострокове припинення/розірвання договору.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» звертався до відповідачки з повідомленням про дострокове розірвання договору та необхідність погашення заборгованості (а.с. 54).
Факт отримання відповідачкою кредитних коштів підтверджується належними доказами. 
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов висновку про необхідність нарахування відсотків лише за 30 днів користування кредитом, виходячи з процентної ставки 0,98% та визначив їх розмір у сумі 3379,06 грн. Вказаний висновок є помилковим, оскільки 30 днів відповідно до умов договору є лише дисконтним періодом, тоді як загальний строк кредитування становить 5 років, у межах якого позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитними коштами.
Таким чином, проценти підлягають нарахуванню за фактичний період користування кредитом до моменту розірвання договору – 02.07.2025, у зв`язку з чим наданий позивачем розрахунок є належним доказом розміру заборгованості за період з 04.12.2024 по 02.07.2025, яка становить 34 901,86 грн, з яких: 11 300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 23 036,86 грн - заборгованість за процентами та 565,00 грн - комісія за надання кредиту.
Суму заборгованості за кредитним договором відповідачем не спростовано, так само не спростовано розрахунок заборгованості, який надано позивачем.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем надано суду належні докази на підтвердження заявлених вимог і такі підлягають задоволенню.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за відсотками (плати за користування кредитом) після закінчення дисконтного періоду.
Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення процентів за користування кредитом, невірно розрахував заборгованість та стягнув проценти не у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на наведене рішення суду, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за договором кредитної лінії №724635621 від 04 грудня 2024 року в розмірі 34 901,86 грн, з яких: 11 300 грн – тіло кредиту, 23 036,86 грн проценти за користування кредитом, 565 грн – комісія.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди І та ІІ груп.
Порядок та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-152цс17 та постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року в справі № 274/4384/23.
Відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 148/26/466/В від 27.03.2026.
За подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, а за подання апеляційної скарги - 3 633,60 грн.
Зважаючи на вказане, позивачу ТОВ «Таліон Плюс» необхідно компенсувати судовий збір за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України у розмірі 6056 грн.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції апеляційний суд враховує, що особа, яка звільнена від сплати судового збору, не звільняється від обов`язку відшкодувати іншій стороні витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №357/380/20, провадження № 14-20цс22).
В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024, укладений між адвокатським об`єднанням «Ліга юридичних технологій та інновацій» та ТОВ «Таліон Плюс», додаткову угоду № 1661 від 02.09.2025 про надання правової допомоги до договору № 5 від 02.12.2024, акт приймання-передачі наданих послуг відровідно до договору про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024, платіжну інструкцію про переказ коштів в розмір 5 000 грн на рахунок адвокатського об`єднання.
Із змісту акта приймання-передачі наданих послуг відровідно до договору про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024 встановлено, що сторони погодили надання правничих послуг в сумі 5 000 грн, з яких: підготовка до розгляду справи: аналіз фактичних обставин справи, формування доказів, аналіз судової практики, надання юридичних консультації в розмірі 1000 грн тривалістю 4 год.; підготовка та направлення повідомлення про оплату заборгованості (досудова вимога) 500 грн тривалістю 2 год.; підготовка позовної заяви, що включає збір доказів та направленя до суду тривалістю 10 год. вартістю 3500 грн.
Надані позивачем докази на підтвердження факту понесених судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу, у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, є належними та достатніми для підтвердження складу та розміру витрат на правову допомогу тому підлягають стягненню в заявленому розмірі.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» – Колінько Альони Валеріївни задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2026 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» заборгованість за договором кредитної лінії № 724635621 від 04 грудня 2024 року у розмірі розмірі 34 901,86 грн, з яких: 11 300 грн – тіло кредиту, 23036,86 грн проценти за користування кредитом, 565 грн – комісія.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Компенсувати Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 6056 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин 
Судді:  В. М. Барков
І. О. Максюта