РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.06.2026
Справа № 522/13296/25-Е
Провадження № 2/522/187/26
Приморський районний суд м. Одеси у складі: головуючого судді - Ярема Х.С., сторони - не з`явилися, розглянув справу 
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про стягнення боргу за договором позики.

ВСТАНОВИВ:
1.13.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . 
2.Позивач, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить суд: 
- стягнути за договором позики від 31.01.2024 з ОСОБА_2 500 000 Євро, що за курсом НБУ станом на 07.05.2025 становить 23 728 100 грн.
3.17.07.2025 відкрито загальне позовне провадження.
4.06.11.2025 закрито підготовче провадження.
5.27.02.2026 відповідач подав заяву про визнання позову.
6.Сторони повідомлені, жодного разу в судові засідання не з`явилися.
7.Позивач звернення до суду з цим позовом пояснює тим, що 31.01.2024 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики в простій письмовій формі, за умовами якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 в борг 600 000 Євро, які зобов`язався повернути до 31.03.2024. ОСОБА_5 кошти не повернув. 08.07.2024. Кредитор ОСОБА_7 відступив ОСОБА_1 (новий кредитор) права вимог до ОСОБА_2 за договором позики від 31.01.2024. 
Судом встановлено такі обставини справи.
9.31.01.2024 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено в простій письмовій формі договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 в борг 600 000 Євро, які зобов`язався повернути до 31.03.2014 (п.1, 3 Договору). На момент укладення договору кошти 600 000 Євро повністю передані ОСОБА_8 (п.2 Договору).
10.08.07.2024 за Договором про відступлення прав вимоги (також укладений в простій письмові формі) ОСОБА_7 відступив ОСОБА_1 права вимоги до ОСОБА_2 за Договором позики від 31.01.2024 на суму 600 000 Євро (п. 1.1 Договору). 
11.Письмовою заявою від 14.08.2024 ОСОБА_9 повідомив, що отримав від ОСОБА_10 100 000 євро, залишок 500 000 євро.
12.Нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_5 дав відповідь на претензію від 02.05.2024, що брав кошти в борг.
Висновки суду.
13.Відповідно до ч.1 ст. статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
11.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.і 1047 ЦК України).
12.Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
13.За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
14.За своєю суттю договір та розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, що підтверджують укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
15.Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
16.У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики з урахуванням дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 28.04.2025 у справі №585/1947/22.
17.Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання її позичальником у борг із зобов`язанням повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики з огляду на дійсний зміст та достовірність документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
18.Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернути та дату отримання цих коштів (постанова ВС від 27.08.2025 у справі № 521/7270/17).
19.Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
20.Як слідує з матеріалів справи, 31.01.2024 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 отримав у ОСОБА_6 в борг 600 000 Євро, які зобов`язався повернути до 31.03.2024 (п.1, 3 Договору).
21.Оцінюючи ці умови договору на предмет його справжності, суд звертає увагу на те, що позичена сума боргу є дуже великою 600 000 Євро. Тобто, особа, по-перше, повинна дійсно її мати. Сама розписка про передачу таких коштів не є доказом, що особа має такі гроші. По-друге, строк повернення такої великої суми є невеликим 2 місяці. По-третє, сторони ніяк не подбали про забезпечення повернення такої суми, наприклад, у вигляді стягнення за рахунок нерухомого майна. Навіть таку важливу угоду вони уклали просто письмово, неубезпечивши себе нотаріальним посвідченням такого договору, що уже викликає сумніви в реальності такого договору.
22.Крім того, сторони жодного разу не з`явилися в судове засідання. Суд не мав можливості з`ясувати у боржника, в якому вигляді передавалась така сума (пакетом, в сумці, чи ще якось), чи він узагалі тримав в руках такі гроші. 
23.З матеріалів справи вбачається, що 15.10.2023 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, на суму 620 000 Євро, строк повернення до 31.03.2024 Відповідно до п. 4 вказаного договору позики договір позики укладався зі сплатою відсотків за користування позикою з розрахунку 2% на місяць. Додатково 31.01.2024 між ними було укладено договір позики на суму 600 000 Євро, строк повернення до 31.03.2024. ОСОБА_10 письмово повідомили, що новим кредитором за укладеними договорами позики від 15.10.2023 (на суму 620 000 Євро) та від 31.01.2024 року (на суму 600 000 Євро) став - ОСОБА_1 . 
24.08.07.2024 ОСОБА_7 за договором (укладений також в простій письмовій формі) відступив ОСОБА_1 , право вимоги до ОСОБА_2 за Договором позики від 31.01.2024 у сумі 600 000 Євро (п. 1.1 Договору).
25.Згідно з ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України. Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
26.Суд звертає увагу, що п. 1.3 договору про відступлення права його сторони передбачили, що такий є платним. Сума винагороди Первісного кредитора визначається Сторонами за взаємною домовленістю та виключно після повного виконання зобов`язань Боржником за Договором позики, на підставі укладання додаткової угоди до даного Договору. Пункт 2.1 - Первісний кредитор зобов`язується передати Новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим Договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Договором позики, в день підписання цього договору. Пункт 2.2 - Первісний кредитор надає Новому кредитору всі необхідні повноваження, що надаються Новому кредитору при укладанні Договору про відступлення права вимоги. 2.3. Новий кредитор зобов`язаний сплатити Первісному кредитору винагороду на умовах визначених п. 1.3. даного Договору.
27.Тобто, сторони взагалі не визначили цієї плати, яка підлягатиме сплаті. Адже цей договір передбачає обов`язкову сплату винагороди. Отже, йому умови є дещо взаємовиключні, що, на думку суду, не підтверджує перехід права вимоги.
28.При цьому у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 201/11388/17).
29.Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
30.Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
31.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
32.Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
33.Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
34.Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на наявність між сторонами договірних відносин позики.
35.Суд зазначає, що саме розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Позичальник не складав розписку про отримання коштів, яка б була доказом передачі суми позичальнику. 
36.Відтак на фізичну особу як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування в разі виникнення вмотивованих сумнівів щодо обґрунтованості вимог такого кредитора. Під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника суду потрібно враховувати достатність (повноту і всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.
37.У разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.
38.При цьому визначена приписами ст. 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог. 
39.Отже, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики боржнику (постанова ВС у справі № 902/221/22).
40.Між тим, позикодавцем та позичальником не доведено поза розумним сумнівом реальну фінансову можливість первісного кредитора позичити 600 000 Євро. Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено укладення між сторонами договору позики на умовах, визначених у договорі від 31.01.2024.
41.Щодо визнання ОСОБА_2 позову, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. При цьому, зазначення відповідачем того, що він визнає позов повністю, за відсутності доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, не є достатньою підставою для задоволення позову. Суд не вправі покладати в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (такий висновок сформулював Верховний Суд у постановах від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17, від 15.07.2020 у справі № 524/10054/16).
42.В даному спорі суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки не вбачає реальності договору позики, вважає його таким, що насправді містить іншу приховану мету.
43.Таким чином, позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Рішення складено 29.06.2026.

Суддя      Ярема Х.С.