ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4705/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Жигалкіна І.П. 
при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК "Молодіжний "2012", м. Харків 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІЗ-КОНТАКТ,ЛТД", м. Харків 	
про    та за зустрічним позовом  до    про 	стягнення 573 251,22 грн   Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІЗ-КОНТАКТ,ЛТД", м. Харків  Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК "Молодіжний "2012", м. Харків  зобов`язання здійснити перерахунок розміру заборгованості	

за участю представників:
позивача (за первісним позовом) - Іванченко А.В. (в режимі відеоконференції) 

ВСТАНОВИВ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК "Молодіжний "2012" (надалі - Позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області 29 грудня 2025 року із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД" (надалі - Відповідач) грошових коштів у розмірі 573 251,22 грн (де: сума боргу у розмірі 371 418,05 грн, нараховані 3% річних у розмірі 29 187,26 грн, інфляційні втрати у розмірі 129 792,62 грн, пеня у розмірі 42 853,29 грн), а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 6 880,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн (орієнтовний).
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 12 від 01.05.2015 в частині своєчасної та повної оплати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/4705/25. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.
28 січня 2026 року ТОВ "ГІЗ-КОНТАКТ,ЛТД" подано до суду зустрічну позовну заяву (уточнену) (вх. № 2245) до відповідача Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК "Молодіжний "2012" про зобов`язання здійснити перерахунок розміру заборгованості разом з письмовими поясненнями.
У зустрічній позовній заяві (уточненій) ТОВ "ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД" просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК "Молодіжний "2012" (код за ЄДРПОУ 38156892/ адреса місцезнаходження: 61202, Україна, Харківська область, місто Харків, вулиця Мирослава Мисли (колишня назва - Цілиноградська), будинок 48-В) здійснити перерахунок розміру заборгованості з урахуванням вартості послуги з управління багатоквартирним будинком для споживача Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД» (код за ЄДРПОУ 14346392 / адреса місцезнаходження: 61002, Україна, Харківська область, місто Харків, вулиця Гіршмана, будинок, 9), на належне йому нежитлове приміщення на першому поверсі, літ «А-16», загальною площею 1049,5 кв.м., за адресою: Україна, 61202, Харківська область, місто Харків, вулиця Мирослава Мисли (колишня назва - Цілиноградська), будинок 48-В, за цінами на послуги, введеними індивідуальним Договором № 15/5/15-1 про відносини власників житлових та нежитлових приміщень і об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (управителя) та надання послуг з утримання будинків і прибудинкових територій від 15.05.2015 (індивідуальним договором № 12 про відносини власників житлових та нежитлових приміщень і об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (управителя) та надання послуг з утримання будинків і прибудинкових територій від 01.05.2015).
Також просить суд стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК "Молодіжний "2012" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД" судовий збір та витрати понесені в ході розгляду даної справи на професійну правничу допомогу.
Ухвалою від 02.02.2026 прийнято зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднати в одне провадження з первісним позовом. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого засіданні на 19 лютого 2026 р. о 12:30.
Постановленою 19.02.2026 ухвалою суду повідомлено часників справи, що прийнято та долучено до матеріалів справи відзив (вх. 4193 від 19.02.2026) на зустрічну позовну заяву, а підготовче засідання у справі відбудеться 26 березня 2026 року о(б) 11:15 год.
Ухвалою від 26.03.2026 судом було відмовлено у задоволені клопотань ТОВ "ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД" про витребування доказів. Щодо клопотання (вх. 4747 від 26.02.2026) про визнання доказу недопустимим, неналежним, недостовірним судом повідомлено, що буде враховано та надано оцінку на стадії дослідження доказів. Зазначеною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 09 квітня 2026 року о 12:00.
У судовому засіданні 09 квітня 2026 року учасникам справи було відмовлено у задоволенні клопотання (вх. №8478 від 09.04.2026) ТОВ "ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД" про витребування доказів та оголошено перерву в судовому засіданні з розгляду справи по суті до 23 квітня 2026 року о 12:00, про що постановлено відповідну ухвалу. 
Після перерви суд продовжує розгляд справи по суті у тому ж складі. 

Представник Позивача (за первісним позовом) у судовому засіданні підтримує заявлені первісні позовні вимоги, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Проти зустрічного позову заперечує, просить суд відмовити у його задоволенні, вважає, що з боку позивача за зустрічним позовом проявляється суперечлива поведінка та недобросовісність. 
Представник Відповідача (за первісним позовом) у судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву (вх. №9747 від 23.04.2026) про розгляд справи без участі представника. У зазначеній заяві просить суд відмовити ОСББ «ЖК» МОЛОДІЖНИЙ «2012» в задоволенні первісних позовних вимог в повному обсязі та зобов`язати ОСББ «ЖК» МОЛОДІЖНИЙ «2012» здійснити перерахунок розміру заборгованості за зустрічним позовом з урахуванням вартості послуги з управління\ багатоквартирним будинком для споживача ТОВ «ГІЗ КОНТАКТ, ЛТД» на належне йому нежитлові приміщення на першому поверсі, літ «А-16», загальною площею 1049,5 кв.м., за адресою Україна, 61202, Харківська область, місто Харків, вулиця Мирослава Мисли (колишня назва Цілиноградська), будинок 48-В, за цінами на послуги, введеними індивідуальним Договором № 15/5/15-1 про відносини власників житлових та нежитлових приміщень і об`єднання співвласникі багатоквартирного будинку (управителя) та надання послуг з утримання будинків прибудинкових територій від 15.05.2015 (індивідуальним договором № 12 про відносин власників житлових та нежитлових приміщень і об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (управителя) та надання послуг з утримання будинків і прибудинкових територій від 01.05.2015).
Суд закінчив розгляд справи по суті та перейшов до стадії ухвалення судового рішення, та в цьому судовому засіданні проголосив скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини).

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму, суд зазначає наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД» (Відповідач) є власником нежитлового приміщення на першому поверсі (літ. «А-16», секції Г, Д) загальною площею 1049,5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Мирослава Мисли (колишня Цілиноградська), буд. 48-В. Право власності підтверджується Свідоцтвами про право власності серії №31642755 та №31643322 від 25.12.2014.
Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК «Молодіжний «2012» (Позивач) створене власниками житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» для управління, утримання та використання спільного майна.
Позивач за первісним позовом вказує, що Відповідач, всупереч вимогам ст. 15, 23 Закону України «Про ОСББ» та умов Договору, здійснював оплату внесків лише частково, ігноруючи затверджені загальними зборами нові розміри внесків, що призвело до накопичення основної заборгованості у сумі 371 418,05 грн за період з 30.09.2020 по 30.11.2025. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, було також нараховано інфляційні втрати у сумі 129 792,62 грн, 3% річних у сумі 29 187,26 грн та пеню у розмірі 42 853,29 грн.
01 травня 2015 року між ОСББ «ЖК «Молодіжний «2012» (Управитель) та ТОВ «ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД» (Власник) було укладено Договір №12 про відносини власників житлових та нежитлових приміщень і ОСББ та надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території. З зазначеного Договору вбачається, що Управитель надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території, забезпечує належну експлуатацію та умови користування спільним майном. (Пункт 2.1.). Власник бере участь у витратах на виконання зазначених робіт, а саме сплачує вартість послуг у порядку та на умовах діючого законодавства та цього Договору. (Пункт 2.2). Станом на момент укладення Договору вартість щомісячного платежу була визначена у розмірі 1,35 грн за 1 кв.м. площі. (Пункт 5.2). Сторони у Договорі погодили, що Управитель має право змінювати тариф на послуги за умови його затвердження загальними зборами ОСББ у порядку, встановленому Статутом та чинним законодавством. (Пункт 3.1.8). Договір передбачає автоматичну пролонгацію на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна зі сторін не висловила наміру його розірвати. (Пункт 8.8). 
Суд констатує, що Договір №12 є чинним, що не спростовується сторонами, проте його умови (зокрема щодо розміру внесків) мають розглядатися у нерозривному зв`язку з рішеннями загальних зборів ОСББ як вищого органу управління.
Матеріалами справи підтверджується встановлення внесків на підставі рішень загальних зборів, враховуючи зміни розміру витрат на утримання будинку: 
- Протокол від 01.04.2017: затверджено внески з 01.06.2017 у розмірі 1,58 грн/кв.м. для нежитлових приміщень.
- Протокол від 09.12.2017: затверджено внески з 01.01.2018 у розмірі 4,00 грн/кв.м.
- Протокол від 02.12.2018: затверджено внески на 2019 рік у розмірі 5,00 грн/кв.м.
- Протокол №2 від 24.11.2019: затверджено внески на 2020 рік у розмірі 5,00 грн/кв.м.
- Протокол від 29.11.2020: затверджено внески на 2021 рік у розмірі 5,50 грн/кв.м.
- Протокол від 05.12.2021: затверджено внески на 2022 рік та наступні періоди у розмірі 5,70 грн/кв.м.
Позивач за первісним позовом посилається на Акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2020 по 30.11.2025 та детального розрахунку заборгованості щодо обов`язку Відповідача здійснити оплату повністю. З підстав часткової оплати Відповідачем загальна сума недоплати за вказаний період склала 371 418,05 грн.
Суд детально проаналізував структуру внесків, затверджених загальними зборами ОСББ «ЖК «Молодіжний «2012», які стали підставою для нарахування заборгованості ТОВ «ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД».
З аналізу Протоколу від 01.04.2017 (введення в дію з 01.06.2017) вбачається, що загальними зборами співвласників було прийнято рішення про затвердження кошторису та внесків на обслуговування будинку. Для нежитлових приміщень, до яких належить об`єкт Відповідача, розмір внеску було встановлено на рівні 1,58 грн за 1 кв.м. Текстовий зміст кошторису до цього протоколу включає: витрати на утримання та прибирання прибудинкової території визначені у розмірі 0,335 грн; послуги з вивезення побутових відходів - 0,182 грн; технічне обслуговування (далі - ТО) внутрішньобудинкової системи електропостачання - 0,287грн; ТО внутрішньобудинкових систем опалення та водопостачання - 0,165 грн; ТО вузлів управління системами опалення та гарячого водопостачання (ІТП) - 0,106 грн; ТО системи водовідведення та зливової каналізації - 0,105 грн. Крім того, рішенням зборів було сформовано фонд аварійного та поточного ремонтів (0,200 грн) та фонд капітального ремонту (0,200 грн).
З аналізу Протоколу від 09.12.2017 (введення в дію з 01.01.2018) встановлено, що рішенням загальних зборів розмір щомісячного внеску було збільшено до 4,00 грн за 1 кв.м. площі приміщення. Таке збільшення було зумовлене розширенням обсягу робіт, де структура внеску складається з: прибирання та догляд за територією у сумі 2,040 грн; ТО системи електропостачання будинку - 0,416 грн; ТО систем опалення - 0,544 грн. Також зборами було прийнято рішення про збільшення наповнення резервних фондів: внесок до фонду аварійного ремонту склав 0,500 грн, а до фонду капітального ремонту - 0,500 грн.
З аналізу Протоколу №2 від 24.11.2019 (на 2020 рік), судом встановлено, що черговим рішенням співвласників було встановлено внесок у розмірі 5,00 грн за 1 кв.м. При аналізі калькуляції до цього протоколу суд зафіксував наступний розподіл коштів: на утримання території спрямовувалось 0,554 грн; на прибирання місць загального користування - 0,736 грн; на ТО електромереж - 0,500 грн; на ТО систем опалення та водопостачання - 0,615 грн; на ТО ІТП - 0,773 грн. Також було введено окрему статтю витрат на дератизацію та дезінсекцію (0,255 грн) та значно збільшено накопичення фонду капітального ремонту до рівня 1,020 грн на 1 кв.м.
Позивачем у вересні 2020 року Відповідачу було нараховано внесок у розмірі 5247,50 грн. Проте Відповідачем було сплачено лише 1 416,83 грн, що призвело до виникнення залишку заборгованості за цей місяць у сумі 3 830,67 грн. У жовтні 2020 року нараховано 5 247,50 грн, фактична оплата склала 1 416,83 грн, таким чином неоплачена сума - 3 830,67 грн. У листопаді 2020 року сума нарахування склала 5247,50 грн, оплата - 1 416,83 грн, залишок боргу - 3 830,67 грн. 
Таким чином, за підсумками вказаного періоду 2020 року, загальна сума нарахованих платежів склала 15 742,50 грн, сума фактично внесених коштів - 4250,49 грн, а сумарна заборгованість за період - 11 492,01 грн.
Протягом 2021 року, Відповідачу було нараховано загальну суму 69 267,00 грн., де останній здійснив оплати на загальну суму 17001,96 грн. Таким чином неоплачено, борг за 2021 рік складає 52 265,04 грн.
Річний період 2022 року. У 2022 році, у зв`язку з введенням в дію нових рішень загальних зборів ОСББ, річна сума нарахувань склала 71 785,80 грн. Обсяг фактично перерахованих Відповідачем коштів склав 17 001,96 грн. Таким чином, сума боргу, що виник за вказаний період, становить 54 783,84 грн.
Періоди 2023-2024 роки. Протягом всього 2023 року Відповідачу було нараховано внесків на загальну суму 71 785,80 грн. За даними банківських виписок та картки рахунку №3772, протягом цього року жодних платежів від ТОВ «ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД» на рахунок Позивача не надходило. Отже, заборгованість за 2023 рік становить 71 785,80 грн. Аналогічна ситуація склалася у 2024 році, де було нараховано Відповідачу суму 71785,80 грн, проте останній не здійснив оплати.
За одинадцять місяців 2025 року (січень-листопад включно) Відповідачу було нараховано 65 803,65 грн. Оплати з боку Відповідача за цей період також відсутні, таким чином борг становить у розмірі 65 803,65 грн.
В підтвердження своїх доводів Позивачем за первісним позовом надано довідку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №20.1.0.0.0/7-251104/80407 від 20.11.2025, яка підтверджує відсутність надходжень від ТОВ «ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД» у повному обсязі за оспорювані періоди. Також надано досудові претензії Позивача (Листи №24/4/24-15 та №31/7/24-1), які були залишені Відповідачем без реагування.

Щодо клопотання ТОВ «ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД» про визнання вказаних Протоколів недопустимими доказами через відсутність у матеріалах справи відомостей про наявність кворуму, листків письмового опитування, протоколів лічильної комісії, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 91 ГПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Позивачем до суду надано копії протоколів, що завірені печаткою об`єднання та підписом уповноваженої особи.
Суд наголошує, що протокол загальних зборів є підсумковим актом колективного органу управління, який фіксує факт прийняття рішення. Відсутність листків опитування безпосередньо у матеріалах судової справи не позбавляє протокол статусу допустимого доказу, оскільки обов`язок зберігання первинних бюлетенів покладено законом на правління ОСББ. 
На думку суду такі дії з боку Відповідача є лише висловлювання незгоди з результатами голосування, при цьому не надано жодного допустимого доказу, щодо відсутності таких зборів, а протоколи були виготовлені без зборів членів ОСББ, а отже суд не вбачає підстав для виключення протоколів з числа доказів.
Відповідач у своїх запереченнях неодноразово наголошував на тому, що надані Позивачем протоколи «не містять кошторисів». 
Проте, суд відхиляє ці доводи як такі, що не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що кожен оскаржуваний протокол має невід`ємний додаток у вигляді калькуляції (таблиці розрахунку внеску), де детально розписано, з чого саме складається вартість утримання 1 кв.м. площі. 
Суд наголошує, що чинне законодавство (ЗУ «Про ОСББ») не встановлює жорстко визначеної форми «кошторису», а лише вимагає, щоб рішення зборів містило чіткі дані про розмір платежів. 

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам (по первісному позову), суд виходить з наступного.
Частиною 3 статті 11 ЦК України передбачено, що Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).
Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» № 2866-III визначено правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку.
Відповідно до визначень, наведених у статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна; співвласники багатоквартирного будинку - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.
За статтею 4 ЗУ «Про ОСББ» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.
Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.
За положеннями частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулювання правових, організаційних та економічних відносин, пов`язаних з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VІІІ, предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку (частина перша статті 2 вказаного Закону).
Абз. 6 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Частиною 1 статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.
Разом з тим, за змістом пунктів 1, 5 частини першої статті 7 указаного Закону, співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; виконувати рішення зборів співвласників.
Аналогічні вимоги містять положення частини четвертої статті 319, статті 322 Цивільного кодексу України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Обов`язок утримання майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства зокрема, статті 322 ЦКУ та частини 2 статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник зобов`язаний: виконувати вимоги статуту об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
Статтею 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право, зокрема, вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, та звертатися до суду, в разі відмови співвласника від такої сплати
Статтею 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.
Частка участі співвласника квартири та/або нежитлового приміщення визначається відповідно до його частки як співвласника квартири та/або нежитлового приміщення.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що витрати на управління багатоквартирним будинком включають, зокрема витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку.
Частиною 2 статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.
Частиною 3 цієї статті передбачено, що невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.
Отже, витрати з утримання, здіснення реконструкції, реставрації, проведення поточного та капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна в будинку, та інші витрати, прередбачені рішенням співвласників або законом, входять до складу загальних витрат, пов`язаних з управлінням багатоквартирним будинком, та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток (якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат) незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна, а також членства в ОСББ.
Аналогічної позиції притримується Верховний Суд України у постановах від 01.04.2015 у справі № 916/2197/13 (№ 3-28гс15), від 11.11.2015 у справі № 914/189/14 (№ 3-945гс15), від 27.01.2016 у справі № 904/8242/14 (№ 3-1028 гс15) від 14.12.2017 у справі №910/582/17, від 22.05.2018 у справі №910/12065/17, від 22.02.2018 у справі № 910/13182/17.

Крім того, суд звертає увагу, що між сторонами укладено Договір №12, який чинний на момент розгляду справи, що не спростовується сторонами. Фундаментальним принципом цивільного права, закріпленим у ст. 204 ЦК України, є презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки матеріали справи не містять доказів оскарження Договору №12 у судовому порядку, а сторони не спростовують факт його підписання та виконання, даний правочин є обов`язковим для виконання згідно зі ст. 629 ЦК України (Pacta sunt servanda - договори повинні виконуватися).
Згідно з положеннями ЗУ «Про ОСББ», ОСББ має право виступати управителем та укладати відповідні договори із власниками як житлових, так і нежитлових приміщень. 
Статус Відповідача як суб`єкта господарювання та власника приміщень накладає на нього обов`язок брати участь у витратах на утримання спільного майна. 
Укладення Договору №12 є актом реалізації свободи договору (ст. 6, 627 ЦК України), де сторони на власний розсуд визначили обсяг послуг, тарифну політику та порядок взаємодії.
Договір №12 зберігає свою чинність у силу положень п. 8.8, якими передбачено автоматичну пролонгацію: за відсутності заяви сторін про розірвання за місяць до закінчення терміну, Договір продовжується на кожний наступний рік на тих самих умовах. Таким чином, правовідносини сторін мають триваючий характер, а умови Договору залишаються незмінним регулятором їхніх прав та обов`язків.
Відповідно до п. 8.2 Договору, Відповідач добровільно погодився, що у разі відмови від сплати обов`язкових платежів, затверджених загальними зборами ОСББ, Управитель має право на їх примусове стягнення.
Відповідно до п. 8.3 Договору, сторони погодили, що право Управителя на звернення до суду щодо стягнення платежів, пов`язаних з експлуатацією, утриманням та ремонтом загального майна, виникає через 60 (шістдесят) днів з дня припинення таких платежів. Враховуючи, що Відповідач систематично порушує обов`язок щодо щомісячної оплати (встановлений п. 4.2.5 та 5.2.1 Договору - не пізніше 5-го числа), і з моменту виникнення заборгованості за минуло значно більше 60 днів, Позивач звернувся до суду з повним дотриманням договірного порядку. 

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або невизначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1, 4 статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Тобто, однією із основних умов виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання.
Верховний Суд у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц слушно зазначив, що принцип належного виконання зобов`язання полягає в тому, що виконання має бути проведене, зокрема у належний строк (термін).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно приписів статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами статті 525 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з приписами статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 626 ЦК України).
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Разом з тим, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційних витрат на суму боргу та процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пунктом 6.5. Договору, що за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Так, Відповідач контррозрахунку не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку пені, 3 % річних, інфляційних втрат та пені не висловив.
Суд, перевірив правильність розрахунків Позивача, встановив, що розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені зроблено арифметично і методологічно вірно.
Приписами статті 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що має місце порушення виконання грошового зобов`язання, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 3% річних у розмірі 29 187,26 грн, інфляційні втрати у розмірі 129 792,62 грн, пеня у розмірі 42 853,29 грн підлягають задоволенню. 

Щодо зустрічних позовних вимог.
Розглянувши вимогу Позивача за зустрічним позовом (ТОВ "ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД") щодо зобов`язання ОСББ "ЖК" МОЛОДІЖНИЙ "2012" здійснити перерахунок вартості послуг відповідно до ціни, визначеної у тексті Договору №12 від 01.05.2015, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Суд звертає увагу на пріоритет спеціального законодавства та статутних рішень. Так, ст. 15 ЗУ «Про ОСББ» визначено, що до основних обов`язків співвласника належить виконання рішень статутних органів об`єднання, прийнятих у межах їхніх повноважень. Абзац 9 цієї ж статті імперативно встановлює обов`язок співвласника своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. 
Як свідчать матеріали справи, враховуючи вищенаведене та встановлене судом те, що протягом 2017-2021 років Загальними зборами ОСББ приймалися рішення (оформлені відповідними Протоколами) щодо зміни розміру внесків на утримання будинку та прибудинкової території. 
Суд звертає увагу, що рішення прийняті в межах компетенції органу управління ОСББ відповідають ст. 10 ЗУ «Про ОСББ», а з боку Позивача за зустрічним позовом не доведено, що такі рішення визнані недійсними у судовому порядку. 
Отже, в силу презумпції правомірності (ст. 204 ЦК України), ці рішення є обов`язковими для виконання ТОВ "ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД". 
При цьому, суд звертає увагу на дотримання умов Договору №12 та волевиявлення сторін цього Договору, які не відповідають дійсності твердженню Власника нежитлових приміщень (ТОВ "ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД") про необхідність застосування фіксованої ціни. 
Так, у відповідності до п. 4.2.5 Договору, Власник взяв на себе обов`язок сплачувати платежі, "вартість яких встановлена рішенням загальних зборів ОСББ". Відповідно до п. 5.2 Договору, вартість щомісячного платежу визначається згідно з Протоколом зборів ОСББ. 
Суд звертає увагу, що сторони погодили: У РАЗІ ПРИЙНЯТТЯ НОВОЇ НОРМАТИВНОЇ БАЗИ, ЩО ТОРКАЄТЬСЯ ПРЕДМЕТУ ЦЬОГО ДОГОВОРУ, СТОРОНИ ЗОБОВ`ЯЗУЮТЬСЯ КЕРУВАТИСЯ НОВИМ НОРМАТИВНИМ АКТОМ БЕЗ ДОДАТКОВОГО УЗГОДЖЕННЯ ТА БЕЗ ВНЕСЕННЯ ЗМІН ДО ЦЬОГО ДОГОВОРУ (п. 9.1 Договору). 
Таким чином, сторони при укладенні Договору, реалізуючи принцип свободи договору (ст. 627 ЦК України), погодили не статичну ціну, а динамічний механізм її визначення через рішення Загальних зборів. 
Отже, нарахування ОСББ за новими тарифами є виконанням умов Договору, а не їх порушенням. Вимога Позивача за зустрічним позовом про перерахунок не відповідає, а ні умовам Договору, а ні чинному законодавству. Оскільки вимога про перерахунок фактично спрямована на уникнення від встановлених чинних рішень загальних зборів ОСББ оплат поза процедурою оскарження таких рішень. 
Суд ще раз наголошує, що матеріали справи не містять доказів оскарження Протоколів 2017-2021 років, а отже Позивач за зустрічним позовом не має правових підстав вимагати застосування тарифів, що втратили актуальність. 
Крім того, суд враховує положення п. 8.2 та 8.3 Договору, якими Власник підтвердив право Управителя стягувати платежі, розмір яких затверджений зборами ОСББ. Будь-яке відхилення від цих розмірів при нарахуванні було б порушенням принципу рівності співвласників та статутних обов`язків ОСББ.

Враховуючи викладене у зустрічному позові, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне. 
Cтаття 14 ГПК України визначає принцип диспозитивності господарського судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Рішенням Конституційного Суду № 9-зп від 25.12.1997 визначено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.
За приписами частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
Отже, ознаками господарського спору, який належить до юрисдикції господарського суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, а також спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Зустрічні позовні вимоги ТОВ "ГІЗ-КОНТАКТ, ЛТД" не можуть спонукати до втручання у виключну компетенцію вищого органу управління ОСББ щодо визначення розміру внесків. Оскільки судом не встановлено незаконності відповідних рішень зборів, підстави для перегляду математичних розрахунків, проведених на їх виконання, відсутні
Суд зазначає, що при відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).
Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.
Таким чином, суд відмовляє Позивачу за зустрічним позовом у задоволенні зустрічного позову виключно у зв`язку з відсутністю порушення прав та законних інтересів останнього.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".
Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.
Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.
Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).
Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).
Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.
У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).
Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати з оплати судового збору покладаються на пропорційно розміру задоволених вимог.
У зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні перебої зі світлом та у роботі програмного забезпечення щодо виходу в інтернет, сайтів Судової влади України, Єдиного державного реєстру судових рішень, навантаження та великий обсяг роботи покладений на суди, дослідження та обробки надвеликого обсягу інформації щодо застосування законодавства, перебування судді у відрядженні, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст. 238 ГПК України, а тому повний текст рішення Господарського суду Харківської області від 23 квітня 2026 року у справі № 922/4705/25 складено за межами ст. 238 цього Кодексу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76-80, 86, 91, 120, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -   

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіз-Контакт, ЛТД" (код ЄДРПОУ: 14346392, адреса: Україна, 61002, Харківська обл., місто Харків, вулиця Гіршмана, будинок 9) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК "Молодіжний "2012" (код ЄДРПОУ: 38156892, адреса: 61202, Харківська обл., м. Харків, вул. Мирослава Мисли (колиш. - Цілиноградська), буд. 48- В) грошові кошти у розмірі 573 251,22 грн (де: сума боргу у розмірі 371 418,05 грн, нараховані 3% річних у розмірі 29 187,26 грн, інфляційні втрати у розмірі 129 792,62 грн, пеня у розмірі 42 853,29 грн), а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 6 880,00 грн

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В зустрічному позові відмовити повністю.

Повне рішення складено "11" травня 2026 р. 

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/. 

Суддя		І.П. Жигалкін