П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/8320/26	
Головуючий в 1 інстанції: Кузьменко Н.А.
Дата і місце ухвалення 27.04.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів: Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просив:
- визнати протиправною відмову Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), викладену у листі від 17.09.2025 року № 145249, щодо зняття арешту з нерухомого майна позивача; 
- зобов`язати Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття арешту з нерухомого майна, а саме: 31/200 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 року позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.
Апелянт вказував на те, що Закон № 1404-VIII не містить поняття «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37. Апелянт зазначив, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки. Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
Як вказав апелянт, з наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII). Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII), також слід зазначити, що не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
Апелянт зазначає, що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження. Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є стадією закінчення та не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).
В апеляційній скарзі вказано, що арешти на майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 28184450 застосовано державним виконавцем виключно для реального виконання рішення суду, яке залишається невиконаним.
З огляду на наведене, оскільки виконавче провадження № 28184450 про стягнення коштів з ОСОБА_1 завершене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606- XIV, а виконавчий документ повернуто стягувачу у державного виконавця відсутні підстав для скасування арештів, накладених в межах зазначеного виконавчого провадження, у тому числі у разі непред`явлення стягувачем виконавчого документу після його повернення.
Також апелянт зазначив, що законодавством, яке регулює порядок примусового виконання рішень взагалі не передбачено припинення чинності арешту у зв`язку з закінчення строку давності, не пред`явлення стягувачем виконавчого документу або інше.
Щодо відсутності позивача в реєстрі боржників, апелянт звернув увагу на те, що виконавче провадження № 28184450 відносно боржника ОСОБА_1 відкрито постановою державного виконавця від 16.08.2011 року, у зв`язку з чим відомості про нього не можуть перебувати у Реєстрі боржників запровадженого з 5 січня 2017 року, тобто після появи зазначеного виконавчого провадження та даний факт не може бути підставою для визнання бездіяльності посадових осіб органу ДВС та зобов`язання судом скасувати арешти у невиконаних виконавчих провадження, як і факт непред`явлення виконавчого документу до виконання.
На думку апелянта, ні Закон України «Про виконавче провадження», ні Інструкція з організації примусового виконання рішень взагалі не передбачає положень та норм, які давали б право виконавцю припинити чинність арешту при не пред`явленні виконавчого документу після його повернення стягувачу, або закінчення строку давності арешту майна боржника.
З огляду на зазначене апелянт вважає, що посадові особи органу ДВС діяли у спосіб і порядок визначені законодавством у сфері примусового виконання рішень, підстави для визнання бездіяльності та неправомірної відмови органу ДВС у суду першої інстанції були відсутні.
З огляду на викладене апелянт просив суд скасувати рішенням Одеського окружного адміністративного суду № 420/8320/26 від 27.04.2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Розгляд справи був призначений у відкритому судовому засіданні. Сторони у справі в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились.
27.05.2026 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
З огляду на зазначене розгляд справи продовжено в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом, на виконанні Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі перебувало виконавчого провадження № 28184450 з примусового виконання постанови від 13.08.2010 року №3-5789/10, виданої Приморським районним судом м. Одеси про стягнення коштів з ОСОБА_1 . 
В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, відомості про який було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна під реєстраційним номером обтяження 11504034 від 16.08.2011 року.
Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, старшим державним виконавцем Щербаковим Ю.С. Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції постановою від 31.05.2011 року у виконавчому провадженні № 28184450 накладено арешт на 31/200 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .
02.11.2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з відсутністю у боржника майна). 
Згідно листа Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 30.08.2023 року № 98370, виконавче провадження ВП № 28184450 знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання.
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом від 17.09.2025 року № 145249 Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив позивача про те, що завершення виконавчого провадження шляхом повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна боржника, оскільки рішення суду не виконане.
У зв`язку з цим у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зняття арешту було відмовлено. 
Не погоджуючись з відмовою відповідача зняти арешт з належної йому 31/200 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:
Згідно ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи частину другу статті 74 Закону № 1404-VIII з огляду на принципи визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, виснувала, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.
Отже, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом.
У справі, яка переглядається, арешт на майно ОСОБА_1 накладено на підставі постанови Приморського районного суду м. Одеси у справі № 3-5789/10 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 3400 грн.
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень Приморським районним судом м. Одеси у справі № 3-5789/10 було винесено постанову у справі про притягнення особи до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 гривень в дохід держави, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КпАП України.
Таким чином боржник у цій справі оскаржує дії державного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення про накладення адміністративного стягнення, ухваленого в порядку КУпАП, а не за наслідками розгляду цивільної справи.
В свою чергу Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачено можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій осіб, уповноважених здійснювати таке примусове виконання.
З огляду на те, що даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, його розгляд віднесено до юрисдикції саме адміністративних судів.
Враховуючи викладене доводи апелянта про те, що вирішення даного спору повинно відбуватись в порядку цивільного судочинства, оскільки він не носить характеру публічно-правових відносин, є безпідставними та необґрунтованими.
Щодо суті спору, слід зазначити наступне:
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV (який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час накладення арешту на майно боржника та прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу).
За положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року № 606-XIV (чинного на момент прийняття постанови про накладення арешту), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Статтею 10 Закону № 606-XIV було передбачено, що заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ст. 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
За положеннями ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Статтею 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. 
Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, о знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 47 Закону № 606-XIV про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. 
Статтею 48 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Статтею 50 Закону № 606-XIV були передбачені наслідки завершення виконавчого провадження.
Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. 
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. 
Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (Закон № 1404-VIII) регламентовано зняття арешту з майна.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Частиною 2 статті 59 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець ( ч.3 ст. 59 Закону №1404-VIII).
Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону №1404-VIII, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;
10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".
Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону №1404-VIII, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Частинами 1 та 2 статті 74 Закону №1404-VIII, передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Таким чином, нормами чинного законодавства визначено мету застосування процедури арешту майна боржника - для забезпечення реального виконання виконавчого документу. 
Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, Ткаченко К.А. посилався на те, що 02.11.2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з відсутністю у боржника майна); у подальшому виконавче провадження було завершено, а його матеріали - знищено після закінчення строків зберігання, що підтверджується листом відповідача від 30 серпня 2023 року№ 98370, однак, незважаючи на це, арешт з його майна знято не було і відмовлено у його знятті після його звернення до відповідача.
Позивач вважає, що наявність арешту, накладеного у 2011 році, за відсутності відкритого виконавчого провадження та будь-яких виконавчих дій, істотно обмежує його право власності, гарантоване Конституцією України, оскільки він позбавлений можливості вільно розпоряджатися належним йому майном, що свідчить про триваюче порушення його прав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем 02.11.2011 було повернуто виконавчий документ на підставі п. 2 частини 1 статті 47 Закону №606-ХІУ, а законом, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, не було передбачено знаття арештів у разі повернення виконавчого документу стягувачу.
Суд вказав, що матеріали справи не містять доказів повторного звернення виконавчого документу від 31.05.2011 року до виконання у строки, визначені у Законі №1404-УІІІ. Доказів наявності відкритих виконавчих проваджень з виконання зазначеного виконавчого документу сторонами до суду не надано. Навпаки, інформація з Державного реєстру боржників про відсутність відомостей стосовно позивача свідчить про відсутність таких проваджень.
Крім того суд першої інстанції звернув увагу на те, що відсутність відкритих виконавчих проваджень відносно позивача, повернення виконавчого документа стягувачу та відсутність відомостей щодо повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання виключає можливість продовження примусового виконання зазначеного виконавчого документа.
Посилаючись на правові висновки Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 442/5495/13-ц, суд першої інстанції дійшов висновку, що збереження накладеного державним виконавцем арешту з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника, а тому визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне:
У зв`язку з тим, що у практиці Касаційного цивільного та Касаційного адміністративного судів у складі Верховного Суду мало місце неоднакове застосування положень законів № 606-XIV та № 1404-VIII у справах про зняття арешту з майна боржника у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, на розгляд Великої Палати Верховного Суду було передано справу №2/1522/11652/11.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 зазначала, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що з наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).
Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).
Велика Палата Верховного Суду також вказала, що повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.
У постанові від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. 
Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).
Крім того, з огляду на висновки, сформульовані у постанові від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зроблених у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 815/7269/15, а саме від висновків про те, що: «Наслідки завершення виконавчого провадження, зокрема, у разі повернення виконавчого документа стягувачу встановлені пунктом 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802, яким передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).
З наведеної норми вбачається, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець повинен, зокрема, зазначити наслідки завершення відповідного виконавчого провадження, яким в даному випадку є зняття арешту з майна і коштів позивача, а тому твердження скаржника, що при поверненні виконавчого документа стягувачу арешти, накладені на майно боржника, не знімаються, є безпідставними».
Натомість у постанові від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11, Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки про те, що: «як частиною першої статті 50 Закону № 606-XIV, так і пунктом 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), не визначалось обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу».
Враховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає, що у державного виконавця не було передбачених законом підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про зняття арешту, оскільки частина четверта статті 59 Закону № 1404-VIII передбачає вичерпний перелік підстав для зняття арешту у виконавчому провадженні і повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, яке було вчинено згідно з положеннями Закону № 606-XIV, також не є такою підставою.
Виконавче провадження в спірних правовідносинах завершено 02.11.2011 року на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону № 606-XIV та виконавчий документ повернуто стягувачу, тоді як завершення виконавчого провадження на цій підставі не зобов`язує державного виконавця скасовувати арешт на кошти та майно боржника.
Враховуючи все вищевикладене колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість пред`явлених позовних вимог та відсутність підстав для задоволення поданого ОСОБА_1 позову.
Щодо доводів про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, колегія суддів звертає увагу, що такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15.
Однак, зазначені висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у цих справах суди встановили, що боржники погасили борг у добровільному порядку, водночас у справі, що переглядається, відсутні докази погашення позивачем заборгованості.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що за встановлених у даній справі обставин, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального права та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Підстави для вирішення питання щодо судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: І.І. Тарновецький 

Суддя: О.А. Шевчук