Справа № 159/2146/26
Провадження № 2/159/1790/26

КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2026 року м. Ковель 

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі
головуючого судді - Смалюха Р.Я., 
за участю 
секретаря судового засідання - Клевецької О.М.,
позивача — не зявився, 
представника позивача - не зявився, 
представника відповідача - не з`явився, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Миколаївна, Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, 

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2026 ОСОБА_1 (далі – позивач), від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області із позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 6463, вчинений 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Миколаївною про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 252043-CRED від 23 вересня 2008 року в сумі 651236,51 грн.
Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.09.2008 він та відповідач уклали кредитний договір про надання 5000 доларів США із кінцевим терміном повернення коштів 23.09.2010. 
На переконання позивача, під час вчинення оспорюваного виконавчого напису 11.07.2017 приватний нотаріус та відповідач грубо порушили вимоги чинного законодавства, що є підставою для визнання напису таким, що не підлягає виконанню, з огляду на три взаємопов`язані порушення:
По-перше, позивач наголошує, що виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, укладеному в простій письмовій формі, який нотаріально не посвідчувався. Звертає увагу суду, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 в частині доповнення Переліку документів (постанова КМУ від 29.06.1999 № 1172) новим розділом "Кредитні договори". Позивач посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17, згідно з яким вчинення нотаріусом виконавчого напису на кредитному договорі, який не є нотаріально посвідченим, після 22.02.2017 є неправомірним.
По-друге, позивач зазначає, що стягнута заборгованість не є безспірною. На обґрунтування цієї обставини він вказує, що строк дії кредитного договору (кінцевий термін повернення коштів) закінчився 23.09.2010. Однак відповідач, всупереч вимогам статей 526, 599, 1054 ЦК України, продовжив нараховувати відсотки за користування кредитом та пеню поза межами цього строку аж до 26.05.2017, безпідставно включивши ці нарахування до загальної суми боргу 651236,51 грн. 
Позивач обґрунтовує свою позицію посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, відповідно до якої право нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
По-третє, позивач звертає увагу на пропуск відповідачем визначеного статтею 88 Закону України «Про нотаріат» трирічного строку для звернення за вчиненням виконавчого напису. 
Позивач зауважує, що оскільки право вимоги у банку виникло після закінчення строку дії договору 23.09.2010, то з моменту виникнення цього права до дати звернення до нотаріуса у липні 2017 року минуло понад три роки, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду перешкоджає вчиненню такої нотаріальної дії.
На обґрунтування позовних вимог представниця позивача посилається на статті 18, 256, 257, 261 ЦК України, статті 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та відповідну практику Великої Палати Верховного Суду, а також просить стягнути понесені судові витрати (судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000,00 грн).

27.04.2026 відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення позову у повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні.
Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що позивач тривалий час не виконував свої зобов`язання за кредитним договором № 252043-CRED від 23.09.2008 належним чином, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Відповідач наголошує, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису 11.07.2017 приватний нотаріус діяла виключно в межах чинного законодавства, отримала від банку повний пакет документів, передбачений Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172, та належним чином перевірила безспірність заборгованості. На обґрунтування правомірності вчинення нотаріальної дії відповідач посилається на статті 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та зазначає, що нотаріус не вирішує спір про право, а лише перевіряє подані документи за формальними ознаками.
Крім того, відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. На переконання банку, позивач пропустив встановлений статтею 257 ЦК України загальний трирічний строк звернення до суду. Відповідач обґрунтовує це тим, що виконавче провадження № 55046272 щодо стягнення боргу за оспорюваним написом було відкрито ще 02.11.2017. Відтак, на думку відповідача, позивач повинен був і об`єктивно міг дізнатися про наявність виконавчого напису значно раніше ніж у 2026 році. На підтвердження своєї позиції банк посилається на статті 256, 261, 267 ЦК України та відповідну практику Верховного Суду (зокрема, постанову від 26.11.2019 у справі № 902/201/19), згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа могла дізнатися про порушення свого права при проявленні розумної обачності.
Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідач вважає заявлену позивачем суму неспівмірною та необґрунтованою і у разі задоволення позову просить зменшити її розмір. 

05.05.2026 представник позивача подав відповідь на відзив, у якому заперечує проти доводів відповідача. Зазначає, що позивач дізнався про наявність виконавчого напису лише 31.03.2026 з Єдиного реєстру боржників, а банк не надав доказів направлення йому копії напису чи постанови про відкриття провадження у 2017 році. Також представник позивача вказує, що відповідач у відзиві прямо визнає факт нарахування відсотків після закінчення строку дії договору (після 23.09.2010), що свідчить про відсутність безспірності заборгованості. 
Крім того, представник позивача наголошує на законності заявленого розміру витрат на правничу допомогу та просить задовольнити позов у повному обсязі, стягнувши з відповідача судові витрати.

Ухвалою від 14.04.2026 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання у справі призначив на 29.05.2026, розгляд (зберігання та формування) справи вирішив здійснювати у змішаній формі.
27.04.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, до якого долучено розрахунок заборгованості. 
05.05.2026 до суду надійшла відповідь на відзив. 
У судове засідання 29.05.2026 учасники справи не з`явились, про час, дату і місце розгляду справи повідомлялись належним чином відповідно до вимог закону. 
Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася. 
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, яка може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершується розгляд справи у яке не з`явились всі учасники такої справи (постанова КЦС ВС від 30.09.2022 у справі №761/38266/14).

Суд дослідивши матеріали справи встановив такі обставини. 
23.09.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 252043-CRED, згідно з яким позивач отримав кредит у сумі 5000 доларів США зі сплатою 21% річних із кінцевим терміном повернення 23.09.2010. Договір укладено в простій письмовій формі, нотаріально він не посвідчувався.
11.07.2017 приватна нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис № 6463, яким запропонувала стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за період з 23.09.2009 по 26.05.2017 на загальну суму 24669,66 Доларів США, що становить 651236,51 грн. Як вбачається з тексту виконавчого напису, зазначена сума заборгованості складається з таких платежів, розрахованих банком, за період з 23.09.2009 по 26.05.2017: залишок непогашеного кредиту 4815,83 Долари США; заборгованість по відсотках за користування кредитом — 18679,08 Доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором — 1174,75 Доларів США. Також з позивача стягнуто витрати на вчинення виконавчого напису у розмірі 3000,00 грн.
На підставі вказаного виконавчого напису Ковельський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області 02.11.2017 відкрив виконавче провадження № 55046272.
19.03.2021 державний виконавець у виконавчому провадженні № 55046272, прийняв постанову про арешт коштів боржника.
06.04.2026 Ковельський відділ Державної виконавчої служби, на запит адвоката Ліпкевича І.В., надав копії матеріалів виконавчого провадження №55046272, що підтверджується листом відповіддю №42780/25 від 06.04.2026.
Доказів того, що позивач у справі раніше дізнався про відкриття виконавчого провадження № 55046272, матеріали справи не містять.

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері договірних правовідносин, а саме щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. 
Спірні правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Цивільним Кодексом України, Законом України «Про нотаріат».

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріусу) передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Перелік документів, затверджений Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172, було доповнено розділом «Кредитні договори», за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Проте постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 вказані зміни визнано незаконними та нечинними. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 вказану постанову залишено без змін.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-7гс21) сформувала правовий висновок, відповідно до якого ухвалення Київським апеляційним адміністративним судом 22 лютого 2017 року рішення у справі № 826/20084/14 про визнання нормативно-правового акта нечинним має безпосередній правовий ефект та позбавляє такий акт чинності, Постанова № 662 втратила чинність в частині доповнення Переліку документів розділом "Кредитні договори" з моменту набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції, тобто 22 лютого 2017 року. Відтак, після цієї дати вчинення нотаріусом виконавчого напису на кредитному договорі, який не є нотаріально посвідченим, є неправомірним.
Суд встановив, що кредитний договір № 252043-CRED від 23.09.2008, укладений між сторонами, є простим письмовим документом і нотаріально не посвідчувався. 
Оспорюваний виконавчий напис приватна нотаріуска вчинила 11.07.2017, тобто після набрання законної сили судовим рішенням про скасування положень Постанови КМУ № 662. 
З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що приватний нотаріус не мала правових підстав для вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, укладеному в простій письмовій формі, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, згідно зі статтею 88 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на день вчинення оскаржуваного викорнавчого напису нотаріуса) нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Оцінюючи доводи щодо необхідності перевірки безспірності заборгованості, суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74506060), у якій Верховний Суд послався на правові висновки Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 у якій зазначено про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88, ЗУ “Про нотаріат” у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. 
Щодо можливості стягнення за виконавчим написом процентів та санкцій, нарахованих поза межами строку кредитування, суд керується позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110279633) у пунктах 141, 128якої зазначено, що  що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). 
Суд встановив, що кінцевим терміном повернення коштів за кредитним договором № 252043-CRED є 23.09.2010. Отже, саме з цієї дати припинилося право відповідача на нарахування передбачених договором процентів у розмірі 21% річних та штрафних санкцій. 
Однак, як вбачається із наданого відповідачем розрахунку та тексту виконавчого напису, Банк здійснив нарахування заборгованості за період з 23.09.2009 по 26.05.2017 на суму 24669,66доларів США (651236,51 грн), продовжуючи нараховувати договірні проценти та пеню майже протягом семи років поза межами строку дії договору.
Оскільки у суму, яка пропонувалася до стягнення за виконавчим написом, відповідач безпідставно включив проценти та пеню, нараховані після закінчення строку дії кредитного договору, суд зазначає, що вказаний розрахунок заборгованості суперечить нормам закону, а розмір боргу не є безспірним. 
Нотаріус при вчиненні напису не перевірила належним чином безспірність заборгованості, що суперечить вимогам статей 87 та 88 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до 88 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на дату вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса) строк звернення за вчиненням виконавчого напису складає три роки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2025 у справі № 916/3006/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/131941716) у п. 70, 71, зазначено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (пункт 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій); з огляду на викладене виконавчий напис вчиняється нотаріусом за наявності двох умов: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; якщо з моменту виникнення права на позасудове вирішення спору не минув строк, передбачений законом.
Оскільки право вимоги у відповідача виникло у зв`язку із невиконанням умов договору у повному обсязі після закінчення строку його дії (23.09.2010), трирічний строк звернення за виконавчим написом закінчився 23.09.2013. Натомість відповідач звернувся до нотаріуса лише у 2017 році, тобто зі значним пропуском встановленого законом строку.

Щодо застосування строку позовної давності до заявлених вимог, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Відповідач на підтвердження своєї заяви посилається на те, що виконавче провадження відкрито у 2017 році, а тому позивач мав знати про наявність виконавчого напису. Проте відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів (поштових повідомлень про вручення, реєстрів відправлень), які б підтверджували отримання позивачем копії виконавчого напису чи копії постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження у 2017 році або в будь-який інший час до березня 2026 року.
Водночас, позивач додав суду докази того, що копії матеріалів виконавчого провадження, у якому він є боржником, його представник отримав лише у березні 2026 року.
Крім того, суд зазначає, що навіть, якщо припустити, що строк позовної давності міг розпочатися з моменту винесення державним виконавцем постанови про арешт коштів позивача 19.03.2021, то слід зазначити, що у цей період діяли спеціальні приписи розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, які прямо впливали на перебіг строків позовної давності.
Так, пунктом 12 цього розділу, доповненим Законом України № 540-ІХ від 30.03.2020, передбачено, що на час дії карантину строки, визначені, зокрема, статтею 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин, запроваджений постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020, яку було скасовано лише постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023, яка набрала чинності 01.07.2023. 
Отже, з 19.03.2021 до 01.07.2023 перебіг позовної давності не спливав у зв`язку з дією карантинних приписів.
Крім того, Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 пункт 19 Перехідних положень ЦК України було доповнено нормою про продовження відповідних строків у період дії воєнного стану. Надалі Законом України № 3450-IX від 08.11.2023 цей пункт викладено в новій редакції, згідно з якою у період дії воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється на строк дії такого стану. У подальшому пункт 19 Перехідних положень ЦК України було виключено Законом України № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025.
Воєнний стан в Україні було введено з 24.02.2022 який безперервно продовжує діяти і сьогодні.
Отже, з 24.02.2022 до 04.09.2025 перебіг позовної давності не спливав у зв`язку з його продовженням а пізніше зупиненням.
Позовна заява подана до суду 10.04.2026. 
Отже, суд дійшов переконання, що позивач не пропустив трирічний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, оскільки її перебіг був зупинений спочатку карантинними, а згодом і воєнними законодавчими приписами.

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що відповідач безпідставно звернувся за вчиненням виконавчого напису за відсутності безспірності боргу, поза межами трирічного строку звернення та на підставі кредитного договору, який не є нотаріально посвідченим, чим порушив права позивача, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, належить задовольнити повністю.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у виді судового збору у розмірі 1331,20 грн підлягають стягненню з відповідача. 

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу.
Позовна заява містить попередній орієнтовний розрахунок витрат позивача на професійну правничу допомогу, який складає 25000,00 грн, яку він просив стягнути з відповідача у позовній заяві.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав копію договору про надання правової допомоги адвокатом Ліпкевичем І.В. від 30.03.2026 з додатковою угодою №1 від 30.03.2026, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Ліпкевичем І.В. так копію ордера від 09.04.2026, копію акта приймання-передачі наданих послуг від 09.04.2026. Відповідно до вказаних документів вартість наданої позивачу правничої допомоги складає 25000,00 грн з розрахунку 2500,00 грн за 1 годину роботи (попереднє опрацювання документів — 4 години, підготовка та подання позовної заяви — 6 годин).
Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.
Суд зазначає, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.
Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2020, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04).
На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позивач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 25000,00 грн.
Водночас, відповідач заперечив зазначений розмір витрат, вказуючи на їх необґрунтованість та неспівмірність із складністю справи. Посилається на частину 4 статті 137 ЦПК України та правові висновки Великої Палати Верховного Суду (зокрема, викладені у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц), відповідач зауважує, що дана справа належить до категорії незначної складності, розглядається за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, а правова позиція у таких спорах є сталою і не потребує від адвоката значних витрат часу на підготовку. З огляду на це, відповідач просить суд суттєво зменшити розмір витрат на правничу допомогу або взагалі відмовити у їх стягненні.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує зокрема чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Перевіривши зміст наданих документів, суд зазначає, що судові витрати на професійну правничу допомогу за у виді попереднього опрацювання матеріалів, збирання письмових доказів, підготовки адвокатського запиту, а також підготовкою позовної заяви та її подання до суду вартістю 25000,00 грн є неспівмірними зі складністю цивільної справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, оскільки складання позовної заяви не потребувало аналізу великої кількості документів, а у справах даної категорії наявна усталена судова практика, адвокат не вивчав додаткові джерела права, законодавства, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтовує свої заперечення.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Також суд враховує положення ч. 9 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Як вище встановив суд оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства, а його ініціатором був відповідач. У сукупності це свідчить, що спір виник унаслідок неправомірних дій відповідача. Водночас суд бере до уваги, що підставою для вчинення таких дій стало неналежне виконання позивачем умов кредитного договору, чого сам позивач не заперечував у поданих по суті справи документах. 
Отже, враховуючи предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає розподілу до 10000,00 грн, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 247, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню – задовольнити повністю.
Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 6463, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за Кредитним договором № 252043-CRED від 23 вересня 2008 року в сумі 651236,51 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1331,20 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000,00 грн.

Копію рішення направити сторонам у справі.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи: 
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); 
Відповідач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570); 
Треті особи без самостійних вимог:
Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Миколаївна (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6, офіс 9);
Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (45008, Волинська область, місто Ковель, вулиця Кармелюка, будинок 4; ЄДРПОУ 34898111).
Повне судове рішення складене 04.06.2026.

Суддя Р.Я. Смалюх