ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4890/26 Справа № 175/4193/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря судового засідання — Усенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Асоціації “Власників житлових будинків “Золоті Ключі” на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2026 року, у складі судді Бойко О.М., по справі № 175/4193/25 за позовною заявою  ОСОБА_1 до Асоціації “Власників житлових будинків “Золоті Ключі”, третя особа — ОСОБА_2 про зобов`язання здійснити перерахунок внесків, -
ВСТАНОВИЛА: 

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся через суд із позовом, пред`явленим до Асоціації “Власників житлових будинків “Золоті Ключі”, залучивши в ході розгляду справи ухвалою суду від 21 травня 2025 року третю особу ОСОБА_2 до участі у справі, на предмет зобов`язання Асоціації “Власників житлових будинків “Золоті Ключі” здійснити перерахунок щомісячних обов`язкових внесків, нарахованих ОСОБА_1 , як співвласнику земельної ділянки площею 0,1197 Га, кадастровий номер 1221455800:02:001:0542, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , по особовому рахунку НОМЕР_1 за період з серпня 2018 року по лютий 2025 року з урахуванням його частки в праві спільної часткової власності на вказану земельну ділянку в розмірі 1/2, обґрунтовуючи це тим, що 19 вересня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Поляруш О.П. зареєстровано за ним право спільної часткової власності на зазначену земельну ділянку. З серпня 2018 року відповідач щомісяця нараховував ОСОБА_1 внески як співвласнику земельної ділянки, які позивач частково сплачував, зокрема, за період з серпня 2018 року по грудень 2019 року у розмірі 6 313,06 грн, тоді як сплаті підлягала сума у 9 334,68 грн, з січня 2020 року по червень 2022 року у розмірі 15 167,53 грн, тоді як сплаті підлягала сума у 18 825,15 грн та за період з липня 2022 року по січень 2025 року у розмірі 12 977,56 грн, тоді як сплаті підлягала сума у 32 427,97 грн. 
В жовтні 2023 року позивачеві стало відомо, що вказані нарахування внесків здійснювались відповідачем без урахування його 1/2 частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку, а нарахування проводились як власнику земельної ділянки в цілому (1/1).
Не погоджуючись з таким нарахуванням внесків, ОСОБА_1 звернувся до відповідача з проханням здійснити перерахунок внесків, нарахованих йому, як співвласнику земельної ділянки, з урахуванням його 1/2 частки в праві спільної часткової власності на зазначену земельну ділянку, однак, у відповідь листом № 180 від 25 жовтня 2024 року відповідач відмовив здійснити такий перерахунок нарахувань внесків з підстав обізнаності його у своєму праві спільної часткової власності у майні та тривалий час повної сплати таких внесків в цілому, а тому, звернувшись до Асоціації із відповідною заявою лише 01 липня 2024 року, за попередній період оплати такий перерахунок неможливий. При цьому відповідач продовжив нарахування внесків для позивача в цілому, неврахувавши наявність у нього лише відповідальності на 1/2 частину таких внесків. Зазначене позивач вважає порушенням свого майнового права, відновлення якого відшукує по суду. 
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до асоціації «Власників Житлових будинків «Золоті Ключі», третя особа: ОСОБА_2 , про зобов`язання здійснити перерахунок внесків - задоволено.
Зобов`язано Асоціацію «Власників Житлових будинків «Золоті Ключі» здійснити перерахунок щомісячних обов`язкових внесків, нарахованих ОСОБА_1 , як співвласнику земельної ділянки площею 0,1197 Га, кадастровий номер 1221455800:02:001:0542, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , по особовому рахунку НОМЕР_1 , за період з серпня 2018 року по лютий 2025 року з урахуванням його частки в праві спільної часткової власності на вказану земельну ділянку в розмірі 1/2.
Стягнуто з Асоціацію «Власників Житлових будинків «Золоті Ключі» на користь держави суму судових витрат у розмірі 1211,20 грн (а.с.153-153).
Рішення суду мотивовано доведеністю позивачем своїх майнових вимог належними та достатніми доказами, тоді як відповідачем такі докази не спростовані та не доведено відсутності у позивача права на оплату внесків лише на 1/2 частку та неможливості перерахунку таких оплат за попередні періоди у відповідності до його дійної частки у спільному майні.
Не погодившись з рішенням суду Асоціація «Власників Житлових будинків «Золоті Ключі» у лютому 2026 року через свого представника — адвоката Курячого А.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення з урахуванням строків позовної давності, шлюбного договору від 30 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , урахувавши також і здійснення відповідного перерахунку за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року. Мотивами скарги зазначено те, що рахунок 1105 було оформлено як спільний рахунок для обох співвласників земельної ділянки, та лише у заяві від 01 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача про здійснення такого перерахунку внесків, які він одноосібно сплачував, у відповідності до його 1/2 частки у спільному майні. Суму внесків на будинок встановлено рішеннями загальних зборів, які було оприлюднено, що, на думку скаржника, свідчить про обізнаність позивача такого розміру внесків на будинок в цілому, що він добровільно і сплачував. Акти звірки підписувались позивачем особисто, чим позивач надав свою згоду з відомостями, що містяться у таких актах. При цьому скаржник наголошує, що здійснити перерахунок по особовому рахунку НОМЕР_1 було неможливо, оскільки цей рахунок був загальним для всієї земельної ділянки за спірною адресою, а з питання розділу на два окремі рахунки ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 не звертались, враховуючи ще і те, що у скаржника не було відомостей про наявність шлюбних відносин між ними, щоб утворювало сплату коштів ОСОБА_1 , як спільним майном подружжя, а не його особистих коштів. Крім того у відповідача не було контактних даних зі ОСОБА_2 , оскільки вона не проживала та не проживає на сьогодні за спірною адресою, що унеможливило з`ясування у неї питання порядку володіння та користування нею спільним майном з ОСОБА_1 та, відповідно, оплату внесків. Скаржник наголосив і на тому, що, в ході розгляду справи судом першої інстанції з`ясувалось, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які з 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, укладено 30 листопада 2018 року шлюбний договір, а шлюб між ними розірваний за рішенням суду від 18 вересня 2024 року, що і стало підставою для позивача вважати оплату таких внесків тільки за його частку у майні. Лише після зазначеного позивач вирішив здійснити такий перерахунок за попередні періоди, про що він не міг не знати. На підставі шлюбного договору від 30 листопада 2018 року відповідач здійснив перерахунок з дня подання позивачем заяви про перерахунок, тобто, з 01 липня 2024 року, за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року, враховуючи, що за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року такий перерахунок було здійснено, що судом першої інстанції не було взято до уваги. Скаржник вважає, що є усі підстави для зміни рішення суду першої інстанції із застосуванням строку позовної давності, враховуючи обізнаність позивача про умови шлюбного договору від 2018 року, тоді як позов ним подано лише у квітні 2025 року (а.с.158-161). 
ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у березні 2026 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що відповідачеві було відомо про двох співвласників майна, на яких, в силу ст. 319,322,360 ЦК України та ст. 88 Земельного кодексу України, покладається обов`язок утримання в рівних частках, тому позивач вважає, що ним повинно було здійснюватись оплата внесків пропорційно його частці у спільному майні на земельну ділянку. Скаржник за період з серпня 2018 року по лютий 2025 року нараховував, всупереч зазначеним нормам, внески як одноосібному власнику майна в цілому, що ним не спростовано. При цьому позивач зазначає, що, враховуючи обставини співвласності майна, які були відомі відповідачу, квитанції приходили лише на ім`я позивача. Разом з цим позивач вважає, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки під час діє карантину з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року та у період воєнного стану, запровадженого з 24 лютого 2022 року та дотепер, такий строк продовжується, якщо не сплив до 02 квітня 2020 року, а тому такі підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні на думку позивача (а.с.183-185).
ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що 19 вересня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Поляруш О.П. зареєстровано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,1197 га, кадастровий номер 1221455800:02:001:0542, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності: 22413878; форма власності: приватна; вид спільної власності: спільна часткова; розмір частки: 1/2; власник: ОСОБА_1 , про що було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 97800276 від 19 вересня 2017 року.
Загальними зборами (протокол №1 від 15.12.2023 року) був затверджений Статут відповідача.
Відповідно до п. 1 розділу I Статуту відповідач є об`єднанням власників житлових будинків та власників нежитлових приміщень, які розташовані в межах вулиць ареалу компактного проживання «Золоті Ключі» на території смт. Слобожанське Дніпропетровської області, яке створено відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Відповідач є юридичною особою.
Відповідно до п. 2 розділу I Статуту Відповідач діє відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», чинного законодавства України та Статуту, відповідач є юридичною особою, здійснює свою діяльність на основі принципів законності та гласності, верховенства права, добровільності, самоврядності, спільності інтересів, рівності перед законом, відсутності майнового інтересу її членів, прозорості, публічності та відкритості.
Відповідно до абз. 1 п. 2 розділу IV Статуту сплата встановлених загальними зборами відповідача внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами відповідача, є обов`язковою для всіх власників.
Загальними зборами був затверджений Порядок нарахування та сплати щомісячного обов`язкового внеску, відповідно до якого щомісячний обов`язковий внесок складається з адміністративно - управлінських витрат, витрат на прибирання та утримання території, обслуговування мереж та інших витрат (КПП, резервний фонд).
З серпня 2018 року відповідач щомісяця нараховував ОСОБА_1 внески як співвласнику земельної ділянки, які позивач частково сплачував.
Так, згідно акту звірки розрахунків між ОСОБА_1 та відповідачем станом на 31 грудня 2019 року за період з серпня 2018 року по грудень 2019 року позивачу було нараховано 9 334,68 грн щомісячних внесків, а сплачено ним було 6 313,06 грн.
Згідно акту звірки між ОСОБА_1 та відповідачем станом на 05 липня 2022 року за період з січня 2020 року по червень 2022 року позивачеві було нараховано 18 825,15 грн щомісячних внесків, а сплачено було 15 167,53 грн.
Згідно акту звірки розрахунків між ОСОБА_1 та відповідачем станом на 26 лютого 2025 року за період з липня 2022 року по січень 2025 року позивачеві було нараховано 32 427,97 грн щомісячних внесків, а сплачено було 12 977,56 грн.
В жовтні 2023 року ОСОБА_3 стало відомо, що вказані нарахування внесків здійснювались відповідачем без урахування частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку в розмірі , тобто, нарахування внесків відповідачем здійснювалось як власнику земельної ділянки в цілому (1/1).
ОСОБА_1 звернувся до відповідача з проханням здійснити перерахунок внесків, нарахованих йому, як співвласнику земельної ділянки, з урахуванням його частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку в розмірі 1/2.
У відповідь листом № 180 від 25 жовтня 2024 року відповідач відмовив здійснити перерахунок нарахувань внесків, зазначивши наступне:
«Ви мали знати про те, що у квитанції зазначено розмір внеску на будинок, домогосподарство в цілому, та добровільно сплачували цей розмір внеску. Про своє рішення сплачувати внесок за свою частину у спільній частковій власності Ви повідомили Асоціацію заявою від 01 липня 2024 року. Тому перерахунок нарахувань внесків з серпня 2018 року по вересень 2023 року, як Ви просите у своїй заяві, на жаль, неможливий».
В подальшому відповідач продовжив здійснювати нарахування позивачу внесків як власнику земельної ділянки в цілому (1/1).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався ст.322,360 ЦК України, ст. 88 Земельного кодексу України, зазначивши про те, що нарахування відповідачем позивачеві внесків, як співвласнику земельної ділянки, повинно було здійснюватись з урахуванням його частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку в розмірі 1/2. В порушення вказаних вимог закону відповідач в період з серпня 2018 року по лютий 2025 року нараховував позивачеві внески як одноосібному власнику земельної ділянки в цілому (1/1), з цим повністю погоджується і колегія суддів. 
За положеннями ч. 4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Згідно із ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Доводи скаржника про те, що у відповідача не було контактів з ОСОБА_2 , як іншим співвласником земельної ділянки, що позбавляло їх можливості з`ясувати питання поділу відповідальності за оплату внесків, колегія суддів до уваги не приймає, адже такі доводи не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах судом першої інстанції, враховуючи реєстрацію такого права позивача та ОСОБА_2 ще у вересні 2017 року, про що скаржник був обізнаний. 
Частиною 5 статті 88 Земельного кодексу України, відповідно до якої учасник спільної часткової власності відповідно до розміру своєї частки має право на доходи від використання спільної земельної ділянки, відповідає перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільною земельною ділянкою, і повинен брати участь у сплаті податків, зборів і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільної земельної ділянки.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для перерахунку позивачеві розміру внесків лише з липня 2024 року, тобто, після його звернення до відповідача, також не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та фактичних обставинах справи, оскільки, хоча і сплачуючи у більшому розмірі внески, ОСОБА_1 виявляв свою волю на внесення суми і за іншого співвласника, не маючи цього робити. Також доводи скарги з приводу шлюбного договору від 2018 року та відомості такого договору у скаржника лише в ході розгляду скарги не спростовують положень ст. 360 ЦК України та ст. 88 Земельного кодексу України.
Разом з цим колегія суддів відзначає, що доводи скаржника щодо незастосування судом першої інстанції строку позовної давності, де, за твердженнями скаржника, початок цього строку відліковується з моменту обізнаності позивача про умови шлюбного договору у 2018 році, коли звертається останній із цим позовом лише квітні 2025 року, колегія суддів відкидає, оскільки предмет спору стосується платежів, які визначаються періодами. Враховуючи, що позивач не має заборгованості по платежам, щонайменш за свою 1/2 частку у спільному майні, строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, належить відліковувати з останньої сплати ним таких внесків.
Разом з цим, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність визначається як строк, у межах якого особа має право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Спрощуючи, це той час, який закон дає, наприклад, для звернення до суду по стягнення боргу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це передбачено ст. 257 ЦК України.
Відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЦК України, строки позовної давності, встановлені, зокрема, статтею 257 ЦК України, були продовжені на період дії карантину, запровадженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Дія карантину неодноразово продовжувалася та була остаточно припинена Постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651.
Згодом, згідно з пунктом 19 Перехідних положень ЦК України, строки позовної давності були продовжені на період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та який продовжується на поточний момент.
Зазначені норми призвели до фактичного зупинення перебігу строків позовної давності на відповідні періоди.
Однак, Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", підписаний Президентом, скасовує спеціальні положення щодо продовження/зупинення перебігу позовної давності. Таким чином, через три місяці після офіційного опублікування закону (тобто з 4 вересня 2025 року) відбулось поновлення загального порядку обчислення строків позовної давності. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 не має заборгованості по платежам за спірний період, а тому на момент звернення до суду у квітні 2025 року строк позовної давності не сплинув, як помилково вважав скаржник. 
Отже, доводи апеляційної скарги висновок суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів та обставин у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення в цій частині, як про це просить скаржник, не встановлено.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Асоціації “Власників житлових будинків “Золоті Ключі” — залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2026 року —  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “09” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “17” червня 2026 року. 

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           М.О. Макаров

М.М. Пищида