Справа №676/9204/25
Номер провадження 2/676/1504/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року м. Кам`янець - Подільський
Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області 
в складі: головуючого-судді   Бондаря О.О.
з участю секретаря судового засідання   Коротун В.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Кам`янець-Подільської міської ради, третя особа – Комунальне підприємство «Управлінська компанія «Добробут» про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давністі,-
в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду з позовом до Кам`янець-Подільської міської ради, третя особа – Комунальне підприємство «Управлінська компанія «Добробут» про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давністі.
Позовні вимоги обґрунтовує тими обставинами, що 30 серпня 1993 року позивачка разом із чоловіком – ОСОБА_2 приватизували однокімнатну квартиру загальною площею 33,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка зареєстрована та фактично проживає за адресою місцезнаходження квартири, з 07.09.1973 року і по теперішній час. За весь час проживання в даній квартирі, позивачка фактично безперервно, відкрито і добросовісно володіє усім спірним домоволодінням, здійснювала поточні ремонти у квартирі, несла витрати пов`язані із її утриманням. Протягом тривалого часу позивачка фактично володіє спірною частиною квартири 1/2. У зв`язку з чим просить визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частки однокімнатної квартири загальною площею 33,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач в судове засідання не з`явився, до початку судового засідання представник позивача ОСОБА_3 подала заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує.
Представник Кам`янець-Подільської міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. При вирішенні даної справи покладаються на думку суду.
Директор КП «УК «Добробут» Віннічук А.П. подав заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечує.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою сторін фіксація судового розгляду з застосуванням технічного засобу не здійснювалась.
Вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов такого висновку. 
Судом встановлено, що в 1973 році позивачці було надано ордер на проживання в квартирі АДРЕСА_2 .
В подальшому позивачка перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 до 1980 року , однак після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишився зареєстрований в спірній квартирі приватизував дану квартиру з позивачкою 
В 1996 році ОСОБА_2 оформив заповіт, яким належну йому на праві приватної власності частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заповів своєму племіннику ОСОБА_4 .( а.с. 25)

Згідно свідоцтва про право власності від 30 серпня 1993 року відділом приватизації державного житлового фонду міськвиконкому, що власниками квартири АДРЕСА_2 , записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .( а.с. 9).
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за № 84907845 від 17 квітня 2026 року вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводилась. 
Згідно з технічним паспортом, виготовленим 05.05.2025 ФОП ОСОБА_5 , реєстраційний номер у реєстрі будівельної діяльності: ТІ01:5798-8084-8025-3315, та витягом з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складається з коридору пл.4,2 кв.м., кімнати – пл. 18 кв.м., балкон - пл. 0,8 кв.м., кухня - пл. 6,9 кв.м., санвузол - пл. 3,0 кв.м. Загальна площа квартири складає 33,3 кв.м., житлова- 18,4 кв.м., допоміжна – 14,9 кв.м. ( а.с. 16)
Згідно довідки виданої КП «Кам`янець-Подільське міжміське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що згідно з запису в реєстровій книзі БТІ за № 6-1648 квартира за АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.08.1993 року. .( а.с. 21)
Позивачка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 07.09.1973 року по теперішній час, що підтверджується відповіддю комунального підприємства «Управлінська компанія «Добробут» за № 105 від 04.02.2005 року. .( а.с. 20)
З копії домової книги вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_1 з 03.12.1980 року. Вказана обставина вбачається, також, з копії паспорта позивача. а.с. 53.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 390, серії НОМЕР_1 .( а.с. 24)
Абонентською книжкою розрахунків за комунальні послуги та копіями квитанцій, підтверджуються доводи позивача щодо оплати нею послуг з комунального обслуговування квартири за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.27-52).
До спірних правовідносин судом застосовані наступні норми права.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
У випадку, якщо суд при вирішенні спору прийде до переконання, що Позивач на обґрунтування своїх вимог та заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, то суд має право самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію та застосувати для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Така позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у своїх постановах, в яких суд вказував на принцип «jura novit curia» або «суд знає закон», зокрема постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №917/1739/17.
Виходячи з викладеного вбачається, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що:
1) суд знає право;
2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін;
3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).
Велика Палата Верховного Суду 15 червня 2021 року в рамках справи № 904/5726/19, провадження № 12-95гс20 (ЄДРСРУ № 98524308) вказала, що активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, в самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачами та відповідачами, вибором і складанням до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і загального з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах відповідних вимог встановлює зміст (правову природу, права та зобов`язання ін.) правовідносини сторінки, яка випливає із встановлених обставин, та формує правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення процесуального кодексу така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду включає його відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, що виходить з фактів, встановлених під час розгляду справи, та застосування, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, заявлено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19))
Відповідно до ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Враховуючи, що в свідоцтві про право власності на квартиру АДРЕСА_2 вказано, що дана квартира належала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності без визначення розміру їх часток у праві власності , з врахуванням положень ч. 2 ст. 370 ЦК України суд вважає, що розміри часток кожного зі співвласників спірної квартири є рівними. 
За таких обставин суд враховує, що позивачка є власником 1/2 частини спірної квартири згідно свідоцтва про право власності , яке видано органом приватизації та за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину спірної квартири за набувальною давністю. 
Враховуючи, що позивачка з 1997 року , а згідно вимог Цивільного кодексу України з 2001 року більше 24 років відкрито та безперервно користується частиною квартири , співвласником якої записаний ОСОБА_2 , за нею слід визнати за набувальною давність право власності на 1/2 частину квартири , власником якої був ОСОБА_2 , який помер в 1997 році. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258 - 260, 263 - 265 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в:
Позов задовольнити.
Визнати, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 загальною площею 33,3 кв.м. згідно свідоцтва про право власності на житло від 30 серпня 1993 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду міськвиконкому на підставі розпорядження № 1952 від 30 серпня 1993 року. 

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 загальною площею 33,3 кв.м., власником якої згідно свідоцтва про право власності на житло від 30 серпня 1993 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду міськвиконкому на підставі розпорядження № 1952 від 30 серпня 1993 року записаний ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.
Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер картки платника податків: НОМЕР_2 )
Відповідач: Кам`янець-Подільської міської ради (майдан Відродження, 1, м. Кам`янець-Подільський, Хмельницька область, ЄДРПОУ 04060542),
Третя особа: Комунальне підприємство «Управлінська компанія «Добробут» ( вул.. Ярослава Мудрого, буд. 125, м. Кам`янець-Подільський, Хмельницька область) 

Суддя Кам`янець-Подільського
міськрайонного суду Бондар О.О.