ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 926/975/25	
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Міліціанов Р.В.,
секретар судового засідання Псярук О.В.
за участю представників сторін:
прокурор Кульчицький Є.Г.;
від відповідача – адвокат Веретенко Є.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Чернівецької області (суддя М.І. Ніколаєв) від 30.03.2026 у справі №926/975/25
за позовом Керівника Чернівецької окружної прокуратури
в інтересах держави в особі Боянської сільської ради
до відповідача фізичної особи-підприємця Русаль Анжели Іванівни
про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 02.09.2025 позов задоволено, зобов`язано фізичну особу-підприємця Русаль Анжелу Іванівну усунути перешкоди Боянській сільській раді у користуванні нежитловими приміщеннями, які знаходяться по вул. І. Мороза, 8, в с. Бояни Чернівецького району, Чернівецької області за №1-4, 1-7, 1-19, 1-20, 1-21, 1-22, 1-23 площею 146 кв.м. шляхом їх звільнення від комп`ютерної техніки, медичної техніки, столів, стільців та інших особистих речей та стягнуто з відповідача на користь Чернівецької обласної прокуратури 3 028,00 грн судового збору.
10.12.2025 на виконання рішення господарського суду від 02.09.2025 видано накази про примусове виконання рішення суду.
До Господарського суду Чернівецької області звернулася фізична особа-підприємець Русаль Анжела Іванівна із заявою про відстрочення виконання рішення Господарського суду Чернівецької області щодо зобов`язання звільнити нежитлові приміщення площею 146 кв. м строком на 6 місяців.
В обґрунтування заяви посилається на те, що виконання цього рішення у визначений строк є істотно утрудненим з огляду на те, що у приміщеннях розміщене значне обладнання та техніка, демонтаж і переміщення яких потребує часу, спеціальних умов та транспортних ресурсів, а негайне звільнення може призвести до пошкодження майна та створення ризику непоправної шкоди для боржника. Також ФОП Русаль А.І. зазначила, що її господарська діяльність фактично прив`язана до цього приміщення, тому раптове виконання рішення створюватиме надмірно обтяжливі наслідки у порівнянні з інтересом стягувача.
Господарський суд Чернівецької області ухвалою від 30.03.2026 у справі №926/975/25 частково задовольнив заяву фізичної особи-підприємця Русаль Анжели Іванівни, відстрочив виконання рішення суду від 02.09.2025 до 01.09.2026, у задоволенні заяви в іншій частині відмовив.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем доведено наявність обставин, які істотно ускладнюють негайне виконання рішення про звільнення нежитлових приміщень площею 146 кв.м, зокрема розміщення в них значного обсягу медичного обладнання (у тому числі УЗД-апарату), демонтаж і переміщення якого потребує часу, спеціальних умов та може призвести до його пошкодження, а також тим, що господарська діяльність відповідача безпосередньо пов`язана з цим приміщенням (укладені договори за програмою медичних гарантій, використовується наймана праця), відповідач перебуває у складному фінансовому становищі й має особисті обставини, що ускладнюють оперативне виконання рішення; при цьому суд врахував добросовісну поведінку відповідача, зокрема здійснення платежів за користування приміщенням, що свідчить про відсутність наміру ухилятися від виконання судового рішення, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про відстрочення виконання рішення; водночас, з метою дотримання балансу інтересів сторін та принципу обов`язковості і своєчасності виконання судових рішень, суд відмовив у задоволенні заяви в частині надання відстрочки у запитуваному відповідачем обсязі (строком на 6 місяців у повному обсязі вимог), та задовольнив її частково, відстрочивши виконання рішення до 01.09.2026, що відповідає вимогам розумності та положенням процесуального закону.
10.04.2026 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Чернівецької обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2026 у справі №926/975/25.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2026 сформовано колегію суддів у складі: Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Міліціанов Р.В.
Ухвалою суду від 15.04.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 07.05.2026.
Чернівецька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2026 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви ФОП Русаль А.І. про відстрочку виконання рішення суду відмовити. В апеляційній скарзі апелянт покликається на такі обставини: Господарський суд Чернівецької області безпідставно відстрочив виконання рішення від 02.09.2025, чим порушив конституційний принцип обов`язковості судового рішення та право стягувача на його виконання в розумний строк; суд першої інстанції необґрунтовано надав пріоритет матеріальному інтересу ФОП Русаль А.І. та її статусу багатодітної матері, проігнорувавши інтереси законного орендаря - КНП «Боянська амбулаторія», та суспільний інтерес громади щодо доступу до безоплатної медицини; спірні приміщення першого поверху є критично необхідними комунальному закладу для виконання умов НСЗУ та облаштування кабінетів первинного огляду, маніпуляцій, денного стаціонару й санвузла для маломобільних груп населення і осіб з інвалідністю, яких амбулаторія обслуговує відповідно до укладених підписаних декларацій (4739 пацієнтів, зокрема 1224 дитини); відповідачка не надала жодних доказів, що її обладнання потребує особливих умов для переміщення; суд безпідставно врахував добровільну сплату коштів за користування майном, оскільки метою позову був захист права власності громади, а не наповнення бюджету; твердження суду про шкоду від «негайного» виконання є безпідставним, оскільки з моменту ухвалення рішення (02.09.2025) до дня розгляду заяви про відстрочку (30.03.2026) минуло понад шість місяців, упродовж яких боржниця свідомо не вживала заходів для звільнення приміщень, чим порушила легітимні сподівання власника на відновлення своїх прав.
Таким чином, на думку скаржника, ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального та матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, яка є незаконною та необґрунтованою.
27.04.2026 ФОП Русаль Анжела Іванівна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури залишити без задоволення, рішення Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2026 у справі №926/975/25 - без змін.
У відзиві посилається на такі обставини: КНП «Боянська амбулаторія» повністю займає другий поверх будівлі по вул. І. Мороза, 8, а також праве крило першого поверху площею 99,50 кв. м, яке фактично пустує з квітня 2025 року; приміщення в коридорі (Зображення №7, №8), яке облаштоване для маломобільних груп, амбулаторія без рішення сільської ради передала приватній лабораторії «Авіценна» водночас саме ФОП Русаль А.І. виконує рівноцінну соціальну функцію: вона має чинний трирічний договір із НСЗУ №1675-E125-E000 і обслуговує 981 задекларованого пацієнта, тоді як у КНП «Боянська амбулаторія» діючий договір за вказаними прокурором пакетами на сайті НСЗУ взагалі відсутній; на зображеннях №2 та №4 зафіксовано діючу лабораторію з 6 автоматичними аналізаторами та УЗД-апаратом APLIO 500 (TUS-500) з 5 датчиками, цю техніку інтегровано в інженерну структуру кабінетів і закуплено за кредитні кошти, поспішний демонтаж, якої загрожує пошкодженням систем життєзабезпечення об`єкта та зривом лікувального процесу; судом першої інстанції правомірно враховано засади гуманності та важкі сімейні обставини Відповідача як багатодітної матері; затримка звільнення площ після рішення від 02.09.2025 року була викликана тривалим апеляційним провадженням (до постанови від 21.01.2026 р.), оскільки негайне виконання створювало б реальний ризик безповоротних фінансових втрат та необхідності повороту виконання судового рішення.
Отже, на думку відповідача, доводи прокуратури є безпідставними та спростовуються наявністю виняткових фактичних обставин на боці відповідача, що підтверджуються матеріалами справи.
Водночас у відзиві на апеляційну скаргу відповідач заявив клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: зображень №1–№9; рішення Боянської сільської ради від квітня 2025 року; довідки про стан позичкової заборгованості; довідку про хворобу з 14.04.2026 р. по даний час; платіжних інструкцій щодо орендної плати; чеків витрат на ремонт самовільно зайнятих приміщень.
Надаючи оцінку можливості долучення зазначених доказів до матеріалів справи, колегія суддів враховує таке.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи доведе неможливість їх подання раніше з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.08.2023 у справі № 552/7368/21.
Колегією суддів у судовому засіданні 21.05.2026 клопотання про долучення нових доказів задоволено частково. Зокрема, суд дійшов висновку про можливість долучення довідки ОКНП «Чернівецька обласна дитяча лікарня» від 21.04.2026, оскільки скаржником підтверджено об`єктивну неможливість його подання до суду першої інстанції.
Щодо решти поданих доказів, а саме зображень №1–№9, рішення Боянської сільської ради від квітня 2025 року, довідки про стан позичкової заборгованості, платіжних інструкцій щодо орендної плати та чеків витрат на ремонт самовільно зайнятих приміщень, суд апеляційної інстанції відмовив у їх долученні, оскільки заявником не наведено належних та достатніх підстав неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції у встановленому процесуальному порядку.
Інших клопотань, заяв в порядку ст. 207 ГПК України сторонами подано не було.
21.05.2026 в судовому засіданні взяли участь прокурор та представник відповідача, які підтримали позиції, висловлені у процесуальних заявах по суті розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі -ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковим до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (ст. 129-1, п. 9 ч. 1 ст. 129).
Обов`язковість судового рішення є однією із засад (принципів) також господарського судочинства (п. 7 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Також згідно зі ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Аналогічні положення закріплені в ст. 326 ГПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення № 18-рп/2012 від 13.12.2012р. зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Відповідно до частин 1, 4 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для надання відстрочки чи розстрочки є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
При цьому Господарський процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку таких обставин, а тому суд у кожному конкретному випадку оцінює подані докази за правилами ст. 86 ГПК України на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження усіх доказів у справі.
Відстрочення або розстрочення виконання судового рішення допускається лише у виняткових випадках та залежить від особливого характеру обставин, які об`єктивно ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення.
При вирішенні такого питання суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, фінансовий стан боржника, ступінь його вини у виникненні спору, наявність інфляційних процесів, загрозу банкрутства, відсутність коштів чи майна, стихійні лиха або інші надзвичайні події, а також дотримуватись балансу інтересів сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №917/138/16 зазначено, що підставою для відстрочки чи розстрочки можуть бути лише конкретні обставини, які роблять виконання рішення неможливим або істотно його ускладнюють, при цьому суд повинен враховувати не лише можливі негативні наслідки для боржника, але насамперед наслідки для стягувача у разі затримки виконання рішення.
Розстрочка виконання рішення може надаватись лише за наявності виключних обставин, які належними та допустимими доказами підтверджують неможливість своєчасного виконання рішення. Аналогічний правовий висновок викладено у рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі № 1-7/2013, згідно з яким до таких обставин можуть належати скрутне матеріальне становище, загроза банкрутства, стихійне лихо чи інші надзвичайні події.
Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.
В силу закріплених в пункті 1 ст. 6 Конвенції принципів на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02).
Несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення. Тобто, довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. 
Відтак, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які беруть участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів боржника та заперечень кредитора.
17.10.2019 набув чинності Закон від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності вУкраїні", яким внесено зміни до ГПК, зокрема змінено назву ст. 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК).
Застосовуючи стандарт доказування «баланс вірогідностей» до встановлених у справі обставин, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відстрочення виконання рішення є передчасними та такими, що не ґрунтуються на належних і допустимих доказах. Натомість доводи та докази, наведені прокурором, у своїй сукупності спростовують заперечення відповідача та свідчать про відсутність виняткових обставин, передбачених ст. 331 ГПК України, які б об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали своєчасне виконання судового рішення.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем, всупереч вимогам статей 73, 74 ГПК України, не подано жодного належного технічного висновку, експертного дослідження, сертифікованого акта чи документа виробника обладнання, які б підтверджували, що медичне обладнання, зокрема УЗД-апарат, є невіддільно пов`язаними із конструктивними елементами будівлі або потребують проведення складного, тривалого чи спеціалізованого демонтажу. 
Колегія суддів апеляційної інстанції також бере до уваги, що рішення Господарського суду Чернівецької області по суті спору про усунення перешкод у користуванні майном було ухвалено ще 02.09.2025, а накази про його примусове виконання видано 10.12.2025. Водночас із заявою про відстрочення виконання рішення відповідач звернувся лише після спливу значного проміжку часу, а ухвалу про відстрочку місцевий господарський суд постановив 30.03.2026.
Таким чином, із моменту ухвалення рішення суду до часу розгляду заяви про відстрочення його виконання минуло понад шість місяців, що, на переконання колегії суддів, є достатнім та розумним строком для вжиття відповідачем заходів, спрямованих на належне виконання судового рішення, у тому числі для пошуку альтернативних приміщень, перенесення обладнання та реорганізації господарської діяльності. Саме по собі процесуальне право на апеляційне оскарження судового рішення не звільняє сторону від обов`язку діяти добросовісно та вживати заходів для належного виконання судового акта.
За таких обставин бездіяльність відповідача протягом строку з моменту набрання рішенням законної сили фактично свідчать про затягування процесу виконання судового рішення.
Крім того, відповідач посилається на те, що здійснює суспільно значиму діяльність, маючи укладений договір із НСЗУ та обслуговуючи 981 задекларованого пацієнта. Одночасно відповідач стверджує, що КНП «Боянська амбулаторія» не використовує належним чином інші приміщення та не має відповідних договорів НСЗУ за окремими пакетами медичних послуг.
Оцінюючи зазначені доводи, колегія суддів виходить із того, що КНП «Боянська амбулаторія» є офіційним комунальним закладом охорони здоров`я територіальної громади, який забезпечує медичне обслуговування 4 739 пацієнтів, серед яких 1 224 дитини. У зв`язку з цим при зіставленні обсягу суспільного інтересу та приватного інтересу відповідача безумовний пріоритет має забезпечення прав та законних інтересів широкого кола мешканців територіальної громади, зокрема щодо доступу до належної та безоплатної медичної допомоги.
Суд також враховує, що фактичне утримання відповідачем спірних приміщень першого поверху обмежує можливість їх використання для потреб маломобільних груп населення та осіб з інвалідністю, що негативно впливає на реалізацію гарантованого державою права громадян на доступну медичну допомогу. Водночас твердження відповідача щодо відсутності у КНП «Боянська амбулаторія» окремих договорів із НСЗУ, а також щодо передачі певних приміщень третім особам (лабораторії «Авіценна») не стосуються предмета розгляду заяви про відстрочення виконання судового рішення та не впливають на обов`язковість його виконання.
Договір оренди №1 від 16.09.2024, укладений між Боянською сільською радою та КНП «Боянська амбулаторія», є чинним, у встановленому законом порядку не оскаржений та не є предметом розгляду у цій справі.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи надання відстрочки, також врахував факт сплати відповідачем коштів за користування спірним майном відповідно до платіжної інструкції від 27.03.2026, а також її сімейний статус як багатодітної матері.
Водночас колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що наведені обставини самі по собі не можуть бути визнані винятковими у розумінні ст. 331 ГПК України та не є достатньою підставою для відстрочення виконання судового рішення. Соціальний чи сімейний статус відповідача не може використовуватися як підстава для фактичного обмеження права власника майна - територіальної громади на володіння та користування належним їй майном, оскільки здійснення господарської діяльності фізичною особою-підприємцем відбувається на власний ризик та передбачає самостійне несення несприятливих наслідків, пов`язаних із такою діяльністю.
При цьому колегією суддів враховується, шо відповідач є фізичною особою підприємцем, а відтак самостійно несе ризики, пов`язані із підприємницькою діяльністю, в тому числі в частині доцільності укладення тих чи інших договорів, взяття на себе фінансових зобов`язань тощо.
Відтак, посилання відповідача на свій матеріальний стан та відповідні висновки суду першої інстанції не можуть свідчити про наявність виняткових обставин в цій частині в розумінні положень ст. 331 ГПК України.
Матеріалами справи підтверджено, що у своїй діяльності відповідач використовує працю найманих працівників. Відтак, посилання останньої на неможливість станом на момент вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду вчинення дій, спрямованих на виконання рішення у зв`язку із сімейним станом, станом здоров`я тощо, не свідчать про наявність об`єктивних перешкод у звільненні приміщення, оскільки ці дії за умови наведеного не пов`язані виключно з особою боржника.
У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.
Тобто, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення не призводить до відновлення порушеного права. Відсутність у сторони можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, є втручанням у право сторони на мирне володіння майном, що є порушенням п. 1 ст. 1 Першого протоколу Конвенції.
Проаналізувавши заяву про розстрочення виконання судового рішення, з метою реального виконання судового рішення та дотримання балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо доведеності наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його виконання неможливим. 
Крім того, частково задовольняючи заяву відповідача про відстрочення виконання рішення строком на 5 місяців, суд першої інстанції припустився процесуальної помилки, обрахувавши цей строк не з дня ухвалення такого рішення, а з дня постановлення оскаржуваної ухвали, що не відповідає положенням ч. 5 ст. 331 ГПК України.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010 року №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
З урахуванням наведеного та зважаючи на встановлені у справі обставини, суд апеляційної інстанції зазначає, що розглянуті доводи апеляційної скарги дають підстави вважати, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, судом не було з`ясовано обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Беручи до уваги зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.
Судові витрати.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц, постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №907/418/21).
Відповідно до п.12 ч.3 ст.2 ГПК основними засадами (принципами) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ст.123 ГПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3).
Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України та у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, витрати по відшкодуванні сплаченого судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.
Видачу відповідного наказу слід доручити Господарському суду Чернівецької області.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 30.03.2026 у справі №926/975/25 скасувати. Постановити нове рішення про відмову у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Русаль Анжели Іванівни про відстрочення виконання рішення суду.
Стягнути з фізичної особи-підприємця Русаль Анжели Іванівни на користь Чернівецької обласної прокуратури 3328,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено і підписано 27.05.2026.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький

Судді С.В. Іванчук

Р.В. Міліціанов