Справа № 932/16652/25 
Провадження № 2/743/193/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року селище Ріпки

Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого — судді Макаревича Я. М.,
за участю секретаря судового засідання Довбенко О.М.,
представника відповідача ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Ріпки в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача
Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.09.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та відповідачем укладено договір № 314306 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 4000 гривень шляхом перерахування на банківський картковий рахунок.
Право вимоги за кредитним договором перейшло до позивача на підставі договору факторингу № 1, укладеного 12.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (яке в подальшому перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»).
Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 20 207,05 гривень, яка складається із заборгованості за кредитним договором у розмірі 15 440,00 гривень (тіло кредиту — 4000,00 гривень, проценти — 2160,00 гривень, пеня та штраф — 9280,00 гривень), інфляційних втрат — 3376,18 гривень та 3 процентів річних — 1390,87 гривень.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі
Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 10.04.2026.
27.03.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що відповідач не укладала і не підписувала кредитний договір № 314306 від 16.09.2018, не використовувала електронний підпис чи одноразовий ідентифікатор. Також зазначила, що позивач не надав належних і допустимих доказів укладення договору саме нею, її належної ідентифікації під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі, направлення одноразового ідентифікатора на номер телефону, який належить їй, а також доказів подання нею заявки на отримання кредиту та ознайомлення з умовами договору. Крім того, відповідач вказала, що матеріали справи не містять належних доказів фактичного перерахування кредитних коштів та їх отримання нею, оскільки банківських виписок, які підтверджують рух коштів за рахунком, позивачем не надано. У зв`язку з цим вона вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
02.07.2026 від відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі.
Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення.
03.07.2026 у судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
16.09.2018 оформлено договір про надання фінансового кредиту № 314306 від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (первісний кредитодавець) та ОСОБА_2 в електронній формі — шляхом підписання одноразовим ідентифікатором (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»). За умовами договору позичальнику надається кредит у розмірі 4000,00 гривень строком на 30 днів — до 16.10.2018 включно (пункти 1.1, 1.4 договору), із процентною ставкою 0,01 % від суми кредиту за кожний день користування у межах строку кредитування (підпункт 1.2.1 пункту 1.2 договору). Згідно з графіком розрахунків (додаток № 1) сума нарахованих процентів за весь строк користування становить 12,00 гривень, загальна сума до повернення станом на 16.10.2018 — 4012,00 гривень.
Пунктом 3.4 договору передбачено підвищену ставку 1,8 % від суми кредиту за кожний день користування у межах строку надання кредиту в разі порушення позичальником строків виконання зобов`язань, а пунктом 4.4 — пеню в розмірі 3 % від суми кредиту за кожний день прострочення (не більше ніж за 90 днів) та штрафи 100, 300 і 500 гривень.
На підтвердження перерахування кредитних коштів позивач послався на інформацію платіжної системи (лист про переказ коштів на знеособлену банківську картку) та розрахунок заборгованості, складений первісним кредитодавцем; банківської виписки за рахунком відповідача, яка підтверджувала б зарахування та рух коштів, до матеріалів справи не долучено.
12.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 1. Право вимоги за кредитним договором № 314306 відступлено за реєстром прав вимоги № 12 від 30.01.2019 (складеним на виконання договору факторингу на підставі додаткової угоди № 11 від 30.01.2019); згідно з розрахунком заборгованості станом на дату відступлення (30.01.2019) загальна сума заборгованості складає 15 440,00 гривень (тіло — 4000,00; проценти — 2160,00; пеня та штраф — 9280,00).
25.07.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (наказ № 55-к від 25.07.2024).
Крім заборгованості за кредитним договором, позивач нарахував до стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 у розмірі 3376,18 гривень і 3 проценти річних за той самий період у розмірі 1390,87 гривень.
ІV. Норми права, які застосував суд, та оцінка аргументів сторін
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві стверджувала, що позовна давність пропущена; що укладення нею електронного кредитного договору і отримання кредитних коштів належними та допустимими доказами не підтверджені, а розрахунок заборгованості є внутрішнім документом кредитора; а також що перехід права вимоги до позивача не відбувся, оскільки договір факторингу укладено 12.04.2018 — до виникнення кредитного зобов`язання (16.09.2018). Оцінюючи наведені аргументи, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з частиною 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Слід ураховувати, що згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (Закон України № 540-IX від 30 березня 2020 року) під час дії карантину (з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно) строки позовної давності продовжувалися на час дії такого карантину, а згідно з пунктом 19 цих положень (Закон України № 2120-IX від 15 березня 2022 року) у період дії воєнного стану вони продовжувалися (з 30 січня 2024 року — зупинялися). Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX, чинним з 4 вересня 2025 року, пункт 19 виключено, а перебіг позовної давності відновлено з 4 вересня 2025 року. Таким чином, період з 12 березня 2020 року по 3 вересня 2025 року включно до загального строку позовної давності не зараховується.
У ході розгляду справи відповідач подала заяву (відзив) від 27.03.2026, у якій просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності.
Як встановлено судом у розділі ІІІ цього рішення, кредит наданий строком на 30 днів, останній платіж мав бути внесений 16.10.2018; перебіг позовної давності розпочався з наступного дня — 17.10.2018. До зупинення (12.03.2020) сплинуло приблизно один рік і п`ять місяців; період з 12.03.2020 по 03.09.2025 до строку давності не зараховується; перебіг відновлено з 04.09.2025. Провадження у справі відкрито 24.02.2026, тобто в межах невичерпаного трирічного строку.
З урахуванням наведеного обчислення суд приходить до висновку, що позовна давність позивачем не пропущена. Заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає. Позовні вимоги підлягають розгляду по суті.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові. Належне виконання цього обов`язку є істотним елементом кредитних правовідносин; без нього у позичальника не виникає зустрічного обов`язку повернути кредит і сплатити проценти та неустойку. Принцип змагальності цивільного судочинства (стаття 12 ЦПК України) покладає тягар доказування факту надання коштів саме позичальникові на позивача-кредитодавця. Оцінка доказів здійснюється за стандартом їх вірогідності (стаття 89 ЦПК України): обставина вважається доведеною, якщо її підтвердження видається більш вірогідним, ніж протилежне (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).
За усталеною практикою Верховного Суду належними та допустимими доказами надання кредитних коштів є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема банківські виписки за рахунком позичальника, які підтверджують рух коштів за конкретним рахунком (постанови Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 161/16891-15, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц). Розрахунок заборгованості, складений кредитором в односторонньому порядку, первинним документом не є і сам по собі факту надання коштів не підтверджує.
З матеріалів справи вбачається, що позивач послався на перерахування коштів через платіжну систему та на розрахунок заборгованості, складений первісним кредитодавцем. Разом з тим банківської виписки за рахунком відповідача, яка підтверджувала б зарахування 4000,00 гривень саме на рахунок відповідача та їх подальший рух, позивач суду не надав. Платіжний документ, на який посилається позивач, не дозволяє ідентифікувати відповідача як власника рахунку зарахування.
Відповідач у відзиві заперечила укладення нею електронного договору та отримання кредитних коштів. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 04.02.2026 у справі № 758/14925/23 констатував, що при оспоренні відповідачем укладення електронного договору суд зобов`язаний активно перевірити вид електронного підпису, цілісність і незмінюваність електронного документа, спосіб ідентифікації позичальника та технічні засоби підписання; формального посилання на одноразовий ідентифікатор без верифікації недостатньо. У постанові від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22 Верховний Суд констатував, що у спорах за участю споживача сумніви, не усунуті позивачем, тлумачаться на користь позичальника як слабкої сторони у відносинах з фінансовою установою. У цій справі позивач доказів, які усували б такі сумніви й підтверджували фактичне отримання відповідачем коштів, не надав.
Таким чином, позивачем не доведено факту належного надання кредитних коштів позичальникові. За відсутності цього факту у відповідача не виникло зустрічного обов`язку повернути кредит і сплатити проценти та неустойку, а наявність і розмір заборгованості не можна вважати доведеними.
За встановленої недоведеності факту надання кредитних коштів решта доводів сторін, зокрема щодо переходу права вимоги до позивача за договором факторингу та щодо правомірності нарахування процентів за межами строку кредитування, інфляційних втрат і 3 процентів річних, на результат вирішення справи не впливають і окремої оцінки не потребують.
За таких обставин, у звязку з недоведеністю позивачем факту надання кредитних коштів позичальникові, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16.09.2018 № 314306 задоволенню не підлягають. У задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
V. Розподіл судових витрат
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. Витрати відповідача на професійну правничу допомогу розподілу не потребують, оскільки правнича допомога надавалася відповідачу безоплатно в порядку Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».
З урахуванням викладеного, керуючись статтями 12, 19, 141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 03.07.2026.

Суддя Я. М. МАКАРЕВИЧ