22 червня 2026 року 
м. Київ

справа №990/511/25
адміністративне провадження №П/990/511/25

ОКРЕМА ДУМКА

судді Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Рибачука А.І. на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.06.2026, ухвалене у справі № 990/511/25 (адміністративне провадження №П/990/511/25) за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправними та скасування рішень.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 18.06.2026 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , у якому вона просила:
визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 19.09.2025 №173/зп-25 про затвердження кодованих та декодованих результатів тестування когнітивних здібностей для кандидатів на посаду судді місцевого суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду, в частині, що стосується її;
зобов`язати ВККС України поновити її участь у доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду, шляхом проведення повторного тестування когнітивних здібностей у межах зазначеного конкурсу.
Ухвалюючи таке рішення Верховний Суд виходив із того, що ВККС правомірно прийняла рішення про відмову в допуску позивачки до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання та припинила її участь у кваліфікаційному оцінюванні та оголошеному рішенням Комісії від 11.12.2024 № 366/зп-24 доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду, у зв`язку з ненабранням позивачкою встановленого середнього допустимого бала третього етапу кваліфікаційного іспиту.
Зокрема, Верховний Суд вказав на те, що порядок організації та проведення тестування когнітивних здібностей кандидатів на посаду судді врегульовано спеціальними нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Положенням про порядок складення кваліфікаційного іспиту та окремими рішеннями ВККС України, які визначають зміст, структуру, порядок проведення й оцінювання такого тестування.
Суд зазначив, що положення частини третьої статті 74 Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) щодо затвердження Комісією форми та змісту тестувань не передбачають обов`язку затвердження чи оприлюднення повного переліку конкретних тестових завдань, які використовуються під час тестування когнітивних здібностей. Натомість законодавець прямо виключив тестування когнітивних здібностей із загального правила щодо оприлюднення програми та переліку питань тестування.
На думку колегія суддів, той факт, що ВККС до початку тестування оприлюднила інформацію про його структуру, кількість і види завдань, критерії оцінювання, порядок проведення та умови успішного проходження відповідного етапу кваліфікаційного іспиту, свідчить про забезпечення Комісією належного рівня прозорості та передбачуваності конкурсної процедури.
Крім того, відхиляючи доводи позивачки щодо ненадання їй повного змісту тестових завдань, ключів відповідей, дистракторів та інших матеріалів тестування, колегія суддів зазначила, що чинне правове регулювання не покладає на Комісію обов`язку розкривати такі матеріали учасникам добору. Обмеження доступу до них переслідує легітимну мету - забезпечення конфіденційності тестової бази, збереження її придатності для подальшого використання та гарантування рівних умов для всіх учасників конкурсних процедур.
При цьому, колегія суддів зауважили, що після завершення тестування позивачці було надано звіт про результати, який містив інформацію про блоки запитань, їх унікальні номери, обрані нею відповіді та відомості щодо правильності чи неправильності таких відповідей, а ненадання повного доступу до змісту тестових завдань, дистракторів, ключів відповідей чи інших матеріалів, які становлять складові тестового інструменту, за відсутності прямої правової норми, яка б передбачала обов`язок Комісії розкривати відповідні матеріали учасникам добору, переслідує легітимну щодо збереження цілісності та придатності тестового інструменту для подальшого використання та забезпечення рівних умов участі у процедурах добору та оцінювання для всіх кандидатів.
Крім того, Верховний Суд зазначив, що позивачка не навела конкретних обставин, які б свідчили про неправильність визначення результатів її тестування, не довела наявності помилок у підрахунку балів чи інших істотних порушень процедури проведення тестування, які могли б вплинути на його результати. За таких обставин Суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними оскаржуваних рішень ВККС України та задоволення позовних вимог.
На моє переконання, вищенаведені висновки суду є помилковими, а тому вважаю за необхідне викласти окрему думку й навести на її обґрунтування такі мотиви.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Відповідно до частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Наведене вище положення Основного Закону гарантує кожному громадянину рівне право на доступ до державної служби, що включає і право претендувати на посаду судді за умови дотримання встановлених законом вимог. Це право має тлумачитися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який визначає доступ до публічної служби як складову реалізації права на працю і свободу вибору професії. Відтак, будь-яке обмеження реалізації цього права має відповідати принципам законності, пропорційності та обґрунтованої необхідності в демократичному суспільстві, що є також вимогою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 
Так, у статті 8 Конвенції задекларовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
ЄСПЛ в рішенні у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11, рішення від 27.05.2013, п. 166-167) зазначив, що звільнення заявника з посади судді вплинуло на широке коло його стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру. Схожим чином, воно мало наслідки і для «кола його близьких», оскільки втрата роботи мала відчутні наслідки для матеріального добробуту заявника та його сім`ї. Крім того, причина звільнення заявника, а саме порушення присяги судді, говорить про те, що під впливом опинилась і його професійна репутація. Отже, звільнення заявника з посади становило втручання в його право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.
У справі «Денісов проти України» (заява № 76639/11, рішення від 25.09.2018, п. 115-117) ЄСПЛ розвинув підходи щодо меж застосування статті 8 Конвенції у трудових спорах. Суд дійшов висновку, що трудові спори per se не виключаються зі сфери «приватного життя» у розумінні статті 8 Конвенції. Існують певні типові аспекти приватного життя, на які такі спори можуть вплинути внаслідок звільнення, пониження, відмови у доступі до професії або інших подібних несприятливих заходів. До цих аспектів входить (І) «внутрішнє коло» заявника, (ІІ) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ІІІ) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки, за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках).
При застосуванні підходу, заснованого на наслідках, рівень суворості з огляду на всі наведені аспекти набуває вирішального значення. Саме заявник має переконливо продемонструвати, що цей рівень був досягнутий у його справі. Заявник має надати докази, які підтверджуватимуть наслідки оскаржуваного заходу. Суд визнав, що стаття 8 Конвенції є застосовною лише за умови, що ці наслідки є дуже серйозними та значною мірою впливають на його приватне життя.
Суд встановив критерії для оцінки суворості або серйозності стверджуваних порушень у різних нормативно-правових контекстах. Страждання заявника мають оцінюватись шляхом порівняння його життя до та після вжиття відповідного заходу. Суд також вважав, що при визначенні серйозності наслідків у справах, пов`язаних з трудовими відносинами, доцільно оцінити суб`єктивне сприйняття заявника на фоні об`єктивних обставин конкретної справи. Цей аналіз повинен охоплювати як матеріальний, так і нематеріальний вплив стверджуваного заходу. Тим не менш, заявник має визначити та обґрунтувати характер та ступінь його страждань, які повинні мати причинно-наслідковий зв`язок з оскаржуваним заходом. З огляду на правило вичерпання національних заходів юридичного захисту основні елементи таких тверджень мають бути належним чином доведені до відома національних органів влади, до компетенції яких відноситься вирішення такого питання.
Враховуючи наведені вище правові підходи ЄСПЛ, на моє переконання, рішення ВККС про відмову у допуску позивачки до наступного етапу конкурсу з добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, яке мало наслідком припинення її участі у зазначеному конкурсі, що в широкому розумінні слід розцінювати як відмову у доступі до професії судді, яка безпосередньо зачіпає її професійну репутацію як правника, є втручанням у її право на повагу до приватного життя. Таке рішення відповідно до вимог Конституції України та КАС України має бути належним чином мотивованим, що в свою чергу зобов`язує суд повно та всебічно перевірити обґрунтованість такого рішення.
Предметом спору у справі № 990/511/25, за результатом розгляду якої Верховним Судом прийнято рішення від 18.06.2026, були дії ВККС щодо недопуску позивачки до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання, а також припинення її участі в оголошеному рішенням Комісії від 11.12.2024 № 366/зп-24 доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду у зв`язку з ненабранням нею мінімально допустимого бала за результатами тестування когнітивних здібностей.
З цього приводу, вважаю за необхідне вказати на те, що відповідно до абзацу другого частини третьої статті 74 Закону № 1402-VIII форма та зміст тестувань, практичних завдань, а також порядок їх проведення затверджуються Комісією. 
Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніше ніж за 30 днів до дня проведення кваліфікаційного іспиту оприлюднює його програму та перелік питань тестування (крім тестування щодо когнітивних здібностей) на своєму офіційному веб-сайті (частина четверта статті 74 Закону № 1402-VIII).
Отже, з метою належного визначення рівня когнітивних здібностей учасників конкурсу ВККС зобов`язана затвердити перелік конкретних питань, які будуть поставлені учасникам, оскільки згідно з абзацом другим частини третьої статті 74 Закону № 1402-VIII саме на Комісію покладено обов`язок затвердження форми та змісту тестувань, що означає не лише визначення структури і формату проведення тестування (наприклад, типу завдань - тестові, відкриті, ситуаційні тощо), але й затвердження конкретного переліку питань, які будуть використані для перевірки відповідності учасників критерію професійної компетентності, зокрема, в частині визначення рівня когнітивних здібностей.
Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що зміст тестових баз, які використовуються для проведення кваліфікаційного іспиту, включено до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, затвердженого наказом голови Комісії від 05.04.2017 № 24, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що чинне нормативно-правове регулювання передбачає обмеження доступу до відповідних матеріалів не лише з огляду на особливості процедури тестування, а й у зв`язку з установленим режимом доступу до такої інформації.
В цілому погоджуюсь з таким висновком колегії суддів, оскільки в силу приписів частини четвертої статті 74 Закону № 1402-VIII перелік питань тестування когнітивних здібностей не підлягає оприлюдненню, однак вважаю за необхідне вказати на те, що встановлене законодавством обмеження щодо його оприлюднення не звільняє Комісію від обов`язку забезпечення прозорості та відкритості процедури добору на посаду судді.
Разом з тим, не можу погодитися з висновками, викладеними в рішенні Верховного Суду від 18.06.2026, щодо того, що ВККС в повній мірі дотрималась свого обов`язку щодо забезпечення прозорості та відкритості добору на посаду судді, оскільки позивачка була забезпечена інформацією про власний результат тестування в обсязі, передбаченому чинним законодавством у зв`язку з наданням їй Комісією звіту про результати тестування когнітивних здібностей, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 70 Закону № 1402-VIII ВККС забезпечує прозорість та відкритість добору на посаду судді.
В свою чергу, пунктом 4.15 Положення про порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, затвердженого рішенням Комісії від 19.06.2024 (далі - Положення №185/зп-24), встановлено, що учасник має право на ознайомлення з інформацією про власні відповіді на запитання тесту (бланком відповідей), зошитом для виконання практичного завдання та всіма оцінками за результатами складання ним іспиту (без інформації про оцінювачів).
Наведені вище норми Закону № 1402-VIII та Положення №185/зп-24 визначають, що ВККС зобов`язана забезпечити учасникові можливість ознайомлення з поставленими йому під час тестування когнітивних здібностей питаннями, а також з наданими ним відповідями, оскільки такий обов`язок прямо випливає із принципів прозорості і відкритості добору на посаду судді, закріплених у частині другій статті 70 Закону № 1402-VIII, та деталізованих у пункті 4.15 Положення №185/зп-24.
Наголошую на тому, що право учасника на ознайомлення з інформацією про власні відповіді на запитання тесту є непорушною та невід`ємною складовою забезпечення права на об`єктивне оцінювання та ефективне оскарження результатів іспиту.
Судом установлено, що на запит позивачки, поданий після затвердження результатів тестування когнітивних здібностей, ВККС України надала їй звіт про результати тестування когнітивних здібностей, який було долучено до матеріалів справи, в якому містилась інформація щодо блоку запитань, унікального номера кожного запитання, обраної позивачкою відповіді, а також відомості про правильність або неправильність такої відповіді і колегія суддів, яка розглядала цю справу, дійшла висновку, що зазначений звіт містить достатній обсяг інформації для перевірки правильності оцінювання результатів тестування.
На моє переконання, надання учасникові добору лише знеособленої інформації про номер запитання, блок тестування та правильність або неправильність відповіді не відповідає принципам прозорості та відкритості добору на посаду судді, закріпленим у частині другій статті 70 Закону № 1402-VIII та, відповідно, свідчить про недотримання Комісією зазначених принципів, забезпечення яких є одним із її основних завдань під час організації та проведення процедури добору на посаду судді.
Отже, наданий Комісією звіт, який не містить змісту конкретних тестових запитань та наданих позивачкою відповідей на такі запитання, не може вважатися достатнім доказом достовірності отриманого нею результату тестування. За відсутності інформації про зміст конкретних запитань та відповідей як позивачка, так і суд фактично позбавлені можливості перевірити правильність оцінювання результатів тестування, встановити наявність можливих помилок під час його проведення чи оцінювання та, відповідно, в суду відсутня можливість забезпечити право особи на ефективний судовий захист та перевірку правомірності рішення суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи, що ненабрання позивачкою мінімального прохідного бала за результатами тестування когнітивних здібностей стало безпосередньою підставою для припинення її подальшої участі у доборі на посаду судді місцевого суду, а сама позивачка заперечує достовірність визначеного Комісією результату такого тестування, обставини, пов`язані з правильністю оцінювання та обґрунтованістю отриманого нею бала, потребують доведення.
Засади доказування в адміністративних справах передбачені у КАС України, відповідно до статті 72 якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до частин першої та другої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із статтею 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Отже, на моє переконання, відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування перед судом, оскільки не довів достовірними та достатніми доказами правомірності спірного в цій справі рішення щодо затвердження кодованих та декодованих результатів тестування когнітивних здібностей, в частині, яка стосується позивачки, що беззаперечно свідчить про те, що спірне в цій справі рішення в зазначеній частині не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, визначеним статтею 2 КАС України, що є самостійною та достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування у відповідній частині. 
З огляду на викладене вважаю, що за результатами розгляду справи № 990/511/25 Верховний Суд мав ухвалити рішення про задоволення позову шляхом скасування спірного в цій справі рішення ВККС в частині, що стосується позивачки та зобов`язання Комісії поновити її участь у доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду з етапу тестування когнітивних здібностей у межах зазначеного конкурсу.

Суддя Верховного Суду А.І. Рибачук