Справа №: 398/1827/26	

провадження №: 2/398/2618/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
Іменем України 

"09" червня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., за участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЕЙС”, представник позивача Поляков Олексій Володимирович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

встановив:

Стислий виклад позиції позивача.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЕЙС" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 42 827,25 грн та судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.08.2020 року первісний кредитор ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 960094310 початково на суму 4 850,00 грн, яку в подальшому було збільшено. Договір був укладений в електронній формі та підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а грошові кошти були перераховані на його рахунок. ОСОБА_1 порушив умови договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 42 827,25 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) — 14 499,70 грн та заборгованості за відсотками — 28 327,55 грн. Право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ “Фінансова компанія “ЕЙС” на підставі договору факторингу від 11.07.2025 року, укладеного з ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», яке в свою чергу набуло право вимоги від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», до якого право вимоги перейшло від первісного кредитора на підставі договору факторингу від 28.11.2018 року.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 28 квітня 2026 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо емітування на ім`я відповідача платіжної картки, а також факт зарахування на неї кредитних коштів.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У позовній заяві представник позивача просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав та зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Оскільки його зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання встановити не вдалося (відомості щодо реєстрації відповідача в реєстрі територіальної громади відсутні згідно з відповіддю Управління надання адміністративних послуг Олександрійської міської ради, також відсутні дані щодо його реєстрації в Єдиному державному демографічному реєстрі), відповідно до вимог ч. 10 ст. 187 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України суд повідомив його про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України. Відзиву на позовну заяву, інших заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило.
Оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав, та представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, керуючись положеннями ст. 280 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд цієї справи.
Оскільки у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Укладення кредитного договору, його умови та видача коштів.
14 серпня 2020 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено в електронній формі Договір № 960094310. Відповідач приєднався до запропонованого кредитодавцем договору, підписавши його електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Згідно з текстом договору та довідкою щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі, одноразовий ідентифікатор HY46CH92 був відправлений відповідачу 14.08.2020 на номер телефону НОМЕР_1 та введений ним о 16:50:29.
Початковим Договором № 960094310 були встановлені такі основні умови кредитування:
сума кредиту — 4 850,00 гривень;
строк дії договору (строк кредитування) становить 30 днів;
процентна ставка за користування кредитом — 1,11% від суми кредиту за кожний день користування;
пунктом 1.4 передбачено, що у випадку користування кредитом понад встановлений строк, правила нарахування процентів за початковою (дисконтною) ставкою скасовуються з моменту початку їх застосування і ретроспективно (за весь строк користування кредитом) застосовується базова процентна ставка 1,70% за кожен день користування;
згідно з пунктом 4.3 договору, сторони погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2 цього Договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
У подальшому між первісним кредитором та відповідачем було укладено низку додаткових угод, якими збільшувалася сума кредиту та продовжувався строк кредитування.
У подальшому сторони уклали низку додаткових угод, якими поетапно збільшили загальну суму кредиту до 14 500,00 грн:
від 18.08.2020 року — суму збільшено на 2 000,00 грн;
від 20.08.2020 року — суму збільшено на 2 150,00 грн;
від 28.08.2020 року — суму збільшено на 2 500,00 грн;
від 01.09.2020 року — суму збільшено на 1 100,00 грн;
від 27.09.2020 року — суму збільшено на 1 250,00 грн;
від 28.09.2020 року — суму збільшено на 650,00 грн.
На виконання умов початкового договору та вказаних додаткових угод ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» здійснило видачу кредитних коштів шляхом їх безготівкового перерахування траншами на банківську платіжну картку відповідача, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями:
14.08.2020 року — 4 850,00 грн на картку № 5168-75XX-XXXX-9219;
18.08.2020 року — 2 000,00 грн на картку № 5168-75XX-XXXX-9219;
20.08.2020 року — 2 150,00 грн на картку № 5168-75XX-XXXX-9219;
28.08.2020 року — 2 500,00 грн на картку № 5168-75XX-XXXX-9219;
01.09.2020 року — 1 100,00 грн на картку № 5168-75XX-XXXX-9219;
27.09.2020 року — 1 250,00 грн на картку № 5168-75XX-XXXX-9219;
28.09.2020 року — 650,00 грн на картку № 5168-75XX-XXXX-9219.
Крім того, за ініціативою позичальника строк кредитування продовжувався (пролонгувався) шляхом укладення додаткової угоди на таких умовах:
Додатковою угодою від 13.09.2020 року строк кредитування продовжено на 29 днів із застосуванням ставки на період продовження у розмірі 1,58% на день.
Згідно з початковими умовами договору від 14.08.2020 року (строк кредитування 30 днів), первісною датою повернення кредиту було визначено 13.09.2020 року. Дослідивши умови вказаної додаткової угоди щодо пролонгації, суд встановив такий порядок обчислення зміненого строку кредитування: додатковою угодою від 13.09.2020 року строк було продовжено на 29 днів, починаючи з 13.09.2020 року. Відрахувавши 29 календарних днів від 13.09.2020 року, суд констатує, що останнім днем погодженого сторонами строку кредитування є 12 жовтня 2020 року.
Фактичне зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача підтверджено незалежними доказами — інформацією банку-емітента, наданою на виконання ухвали суду про витребування доказів: Листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтверджено, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано картку № НОМЕР_2 , вказаний при укладенні договору номер телефону НОМЕР_1 міститься в його анкетних даних клієнта, і на цей рахунок було послідовно зараховано кошти у сумі 4 850,00 грн (14.08.2020), 2 000,00 грн (18.08.2020), 2 150,00 грн (20.08.2020), 2 500,00 грн (28.08.2020), 1 100,00 грн (01.09.2020), 1 250,00 грн (27.09.2020) та 650,00 грн (28.09.2020). Це також відображено у наданій банківській виписці з особового рахунку відповідача.

Порушення зобов`язання та розмір заборгованості.
Згідно з розрахунком заборгованості, складеним первісним кредитором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 960094310 виконував неналежним чином, здійснюючи погашення лише частково. За час дії договору відповідачем було здійснено один платіж 12.09.2020 року на суму 3 216,00 грн. Відповідно до відомостей розрахунку, ці кошти були спрямовані кредитодавцем на погашення нарахованих процентів та часткове погашення тіла кредиту (у розмірі 0,30 грн), у зв`язку з чим залишок заборгованості за основною сумою боргу зменшився до 14 499,70 грн.
У подальшому відповідач платежів не здійснював, у зв`язку з чим кредиторами була нарахована заборгованість. Згідно з позовною заявою та поданим підсумковим розрахунком, позивачем заявлено до стягнення заборгованість у загальному розмірі 42 827,25 грн. Зазначена сума складається із:
заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) — 14 499,70 грн;
заборгованості за процентами — 28 327,55 грн. Заборгованість за штрафними санкціями (штрафи, пеня) та за ст 625 ЦК України позивачем до стягнення не пред`являлася.
Згідно з наданими детальними розрахунками, формування заборгованості за процентами у розмірі 28 327,55 грн відбувалося шляхом нарахувань як у межах погодженого строку кредитування, так і поза його межами (після 12.10.2020 року). При цьому кредитодавець на підставі пункту 1.4 Договору скасував умови нарахування за меншою (дисконтною) ставкою і здійснив перерахунок за підвищеною базовою ставкою 1,70% за кожен день користування коштами. Водночас, керуючись пунктом 4.3 Договору, кредитори продовжували щоденне нарахування процентів після закінчення строку дії кредиту, нараховуючи на залишок боргу (14 499,70 грн) по 246,49 грн щодня, що математично відповідає базовій ставці 1,70% на день. 

Перехід права вимоги.
28 листопада 2018 року між первісним кредитором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до п. 4.1 цього Договору право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимог. Факт передачі права вимоги до відповідача ОСОБА_1 підтверджується Витягом з Реєстру прав вимоги № 108 від 17.11.2020 року. Виконання фінансових зобов`язань за цим відступленням та перехід прав підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2020 року та Протоколом узгодження предмету факторингової операції від 17.11.2020 року.
Надалі, 05 серпня 2020 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 05/0820-01. Перехід права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором підтверджується Витягом з Реєстру прав вимог № 11 від 31.08.2023 року. Оплатність відступлення права вимоги за цим реєстром підтверджується відповідною платіжною інструкцією.
11 липня 2025 року між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та позивачем ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» було укладено Договір факторингу № 11/07/25-Е. Право вимоги до ОСОБА_1 перейшло до позивача 14 липня 2025 року, що підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників від 14.07.2025 року та Витягом з Реєстру боржників б/н від 14.07.2025 року. Згідно з указаним Витягом з Реєстру боржників, право вимоги до відповідача було відступлено із заявленою сумою заборгованості на дату відступлення у розмірі 42 827,25 грн. Оплатність цього переходу прав вимоги підтверджується наданими позивачем платіжними інструкціями.

Норми права, які застосував суд.
На підставі ст. 205 та ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі, вважається вчиненим у письмовій формі.
Відповідно до ст. 13 ЗУ “Про споживче кредитування” договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). 
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України “Про електронну комерцію” електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини 3 статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до ч.5 ст.12 ЗУ “Про споживче кредитування” умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
Відповідно до п. 13 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України у період здійснення в Україні заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), забороняється підвищення процентної ставки за кредитним договором. 
Відповідно до п. 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ “Про споживче кредитування” (у редакції, що діяла на час спірних правовідносин) у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. 
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Правові висновки Верховного суду, що застосовані у справі
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зробила такі висновки про правильне застосування норм права.
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
ВП ВС у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 уточнила власний правовий висновок, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Якщо умови кредитного договору передбачають можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування, судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, мали на увазі сторони встановлення нарахування процентів як міри відповідальності в певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem», тобто «слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав»).
Також суд застосовує висновки, виклалені у постанові ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18: якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. 
Також суд застосовує висновок, викладений у постанові КЦС ВС від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23 щодо стягнення непропорційно великої суми відсотків.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
КЦС ВС у постанові від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23 констатував, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів відповідача щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Мотивована оцінка і висновки суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що 14.08.2020 року між первісним кредитором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини на підставі кредитного договору № 960094310, який був укладений в електронній формі. Відповідач був обізнаний з умовами кредитування та погодився з ними. Факт укладення договору підтверджується використанням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та ст. 207 ЦК України прирівнюється до власноручного підпису та створює для сторін відповідні правові наслідки.
Належне виконання первісним кредитором своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів на загальну суму 14 500,00 грн підтверджується первинними платіжними дорученнями та випискою з рахунку відповідача, відкритого в АТ КБ “ПриватБанк”.
Відповідач, порушуючи умови кредитного договору та вимоги ст. 526, 1054 ЦК України, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав. Згідно з матеріалами справи, ним було здійснено лише один платіж 12.09.2020 року на суму 3 216,00 грн. Оскільки сума основного боргу (тіла кредиту) за вирахуванням часткового погашення (0,30 грн) становить 14 499,70 грн і доказів подальшого погашення цієї суми суду не надано, вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 499,70 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 28 327,55 грн, суд виходить з таких міркувань.
Як встановлено судом, загальна сума нарахованих позивачем процентів сформована внаслідок: по-перше, застосування передбаченого п. 1.4 Договору ретроспективного скасування дисконтної ставки і перерахунку за підвищеною ставкою 1,70% на день; по-друге, щоденного нарахування таких відсотків поза межами погодженого строку кредитування (після 12.10.2020 року).
Суд не погоджується з таким розрахунком позивача з огляду на таке.
Суд застосовує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до якого припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів діє виключно у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України.
Як встановлено судом та описано вище, погоджений сторонами строк кредитування за договором та додатковою угодою сплинув 12 жовтня 2020 року. Відтак, після цієї дати кредитодавець втратив право нараховувати відсотки як плату за правомірне користування кредитом.
Крім того, у пункті 4.3 Договору сторони самі прямо визначили, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто мірою цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Водночас у позовній заяві позивач просить стягнути заявлену суму (28 327,55 грн) саме як «заборгованість за процентами» за правомірне користування. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, у разі наявності сумнівів щодо того, чи є нарахування мірою відповідальності, чи платою за користування, застосовується принцип contra proferentem (тлумачення умов договору проти того, хто їх написав). Оскільки договір розроблений кредитором і він сам визначив післястрокові відсотки як санкцію, а відповідних вимог про стягнення санкцій за ст. 625 ЦК України позивачем заявлено не було, стягнення цих сум під виглядом звичайної плати за користування кредитом суперечить закону та принципу диспозитивності (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Крім того навіть за протилежного підходу нарахування відсотків як форми відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченої ст.625 ЦК УКраїни за визначеною договором ставкою 1,7% неможливо в силу законодавчого обмеження таких нарахувань у період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» та пункту 13 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України.
Щодо нарахування відсотків у межах погодженого строку (з 14.08.2020 до 12.10.2020), суд зазначає наступне.
Пунктом 1.4 Договору передбачено механізм, за яким у разі порушення строків повернення кредиту застосування початкових (дисконтних) ставок скасовується, і до всього періоду користування застосовується підвищена базова ставка 1,70% на день. Суд кваліфікує таку умову як приховану відповідальність за порушення грошового зобов`язання і штрафну санкцію, оскільки зміна (збільшення) розміру процентної ставки прямо пов`язана із фактом неправомірної поведінки (простроченням).
Суд бере до уваги, що строк дії кредитного договору з відповідачем припав на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Відповідно до пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» та пункту 13 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України (у чинних на той час редакціях), у цей період імперативно заборонялося збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, а боржник звільнявся від сплати будь-яких штрафних санкцій за прострочення виконання. Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору, які обмежують права споживача порівняно із Законом, є нікчемними. Відтак, нарахування відсотків за підвищеною базовою ставкою 1,70% на день на підставі п. 1.4 Договору у період карантину є неправомірним.
Оскільки наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим і не підлягає застосуванню, суд здійснює власний розрахунок заборгованості за процентами виключно в межах узгодженого строку кредитування (до 12.10.2020 року включно) та виключно за погодженими дисконтними ставками (1,11% та 1,58% на день).
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день здійснення відповідачем часткової оплати (12.09.2020 року) сума нарахованих за ставкою 1,11% відсотків на видані транші становила 3 215,70 грн:
з 14.08 до 18.08 (4 дні): 4850,00 грн ? 1,11% = 53,84 грн ? 4 дні = 215,36 грн;
з 18.08 до 20.08 (2 дні): 6850,00 грн ? 1,11% = 76,04 грн ? 2 дні = 152,08 грн;
з 20.08 до 28.08 (8 днів): 9000,00 грн ? 1,11% = 99,90 грн ? 8 днів = 799,20 грн;
з 28.08 до 01.09 (4 дні): 11500,00 грн ? 1,11% = 127,65 грн ? 4 дні = 510,60 грн;
з 01.09 до 12.09 (11 днів): 12600,00 грн ? 1,11% = 139,86 грн ? 11 днів = 1538,46 грн. Загальна сума правомірних відсотків на 12.09.2020 складала 3 215,70 грн. Внесений відповідачем 12.09.2020 року платіж у розмірі 3 216,00 грн повністю погасив цю суму відсотків, а залишок коштів (0,30 грн) був спрямований на погашення тіла кредиту, зменшивши його до 12 599,70 грн.
Після укладення додаткової угоди від 13.09.2020 року (щодо пролонгації на 29 днів) розмір правомірних відсотків за дисконтною ставкою 1,58% за період користування з 13.09.2020 до 12.10.2020 року включно становить 6 442,45 грн, виходячи з таких розрахунків:
з 13.09 до 26.09 (14 днів): 12599,70 грн ? 1,58% = 199,08 грн ? 14 днів = 2787,12 грн;
з 27.09 до 27.09 (1 день після видачі траншу): 13849,70 грн ? 1,58% = 218,83 грн ? 1 день = 218,83 грн;
з 28.09 до 12.10 (15 днів після останнього траншу): 14499,70 грн ? 1,58% = 229,10 грн ? 15 днів = 3436,50 грн. (2787,12 + 218,83 + 3436,50 = 6 442,45 грн).
З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 20 942,15 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту — 14 499,70 грн та правомірно нарахованих процентів за користування кредитом у межах строку кредитування — 6 442,45 грн. У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення відсотків на суму 21 885,10 грн слід відмовити за безпідставністю.

Щодо розподілу судових витрат.
Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1 301,91 грн (20 942,15 грн / 42 827,25 грн ? 100% ? 48,90%; 2 662,40 грн ? 48,90% = 1 301,91 грн).
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, то суд дійшов таких висновків.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав Договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 року з додатком (Протоколом погодження вартості послуг), Додаткову угоду до Договору про надання правничої допомоги, Акт прийому-передачі наданих послуг та свідоцтво і довіреність адвоката Соломка О.В., відповідно до яких позивачу зазначеним адвокатським бюро надано послуги професійної правничої допомоги (зокрема, складання позовної заяви щодо ОСОБА_1 ) на загальну суму 7 000,00 грн.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також Верховний Суд у справі №873/212/21 дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір указаних витрат, коли відображена у відповідних доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited" проти України», заява № 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Керуючись критеріями обґрунтованості та співмірності судових витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, а саме те, що заборгованість виникла за договором споживчого кредитування, беручи до уваги що ця справа є малозначною, розглядається в порядку спрощеного провадження, позовна заява є типовою для адвоката, суд визнає обґрунтованим стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 5000 гривень. 
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, витрати на правову допомогу мають бути стягнуті пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2 445,00 грн (5 000,00 грн ? 48,90% = 2 445,00 грн).
Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 158, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд 

вирішив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЕЙС” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЕЙС” заборгованість за кредитним договором № 960094310 від 14.08.2020 року у загальному розмірі 20 942 (двадцять тисяч дев`ятсот сорок дві) гривні 15 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЕЙС” судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 301 (одна тисяча триста одна) гривня 91 копійка та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 445 (дві тисячі чотириста сорок п`ять) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “ЕЙС”, код ЄДРПОУ 42986956, адреса місцезнаходження: 02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13;
відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 . 
Повне рішення складено 9 червня 2026 року.

Суддя        В.В. Орловський