Постанова
Іменем України

06 травня 2026 року
м. Київ
справа № 446/314/18
провадження № 61-9334св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю.,
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, за участю третьої особи - Жовтанецької сільської ради, про скасування права власності на земельні ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою
за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року, ухвалену колегією суддів у складі Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Львівській області), у якому, з урахуванням уточнених вимог, просив:
- визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 16 вересня 2015 року № 8915/28-15, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району орієнтовною площею 2,00 га;
- визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 07 грудня 2015 року № 11443/28-15, яким надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району орієнтовною площею 2,00 га;
- визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 11 серпня 2016 року № 7430/16-16, яким надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району орієнтовною площею 2,00 га;
- визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 08 лютого 2016 року № 960/16-16 про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_2 та надання йому у власність земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0107;
- визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 15 вересня 2017 року № 13-5789/16-17-СГ про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_3 та надання йому у власність земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0115;
- визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 24 березня 2020 року № 13-4075/16-20-СГ про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_4 та надання йому у власність земельної ділянки площею 1,1940 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0121;
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 4622185200:04:000:0115, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, проведену 26 вересня 2017 року Кам`янка-Бузькою районною державною адміністрацією, номер запису 22589392;
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 4622185200:04:000:0107, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, проведену 12 лютого 2016 року Кам`янка-Бузьким районним управлінням юстиції, номер запису 13475072.
2. Позов мотивував тим, що він є власником і по цей час володіє земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 1,7255 га, розташованою на території Ременівської сільської ради, на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку від 03 грудня 2002 року, виданого на підставі розпорядження голови Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації від 01 листопада 2002 року № 497.
Зауважив, що надані відповідачам у власність земельні ділянки повністю накладаються на належну йому земельну ділянку.
Зазначив, що оскарженими рішеннями ГУ Держгеокадастру у Львівській області фактично відчужило частини належної йому земельної ділянки та передало їх у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 без вилучення земельної ділянки у встановленому законом порядку та з порушенням його права власності.
3. У липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив:
- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0115, наданою для ведення особистого селянського господарства, розташованою на території Кам`янка-Бузького району Львівської області, шляхом заборони користування нею та здійснення на ній сільськогосподарських робіт і обробітку ґрунту;
- стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 80 000,00 грн на відшкодування майнової шкоди.
4. Зустрічний позов мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0115, наданої для ведення особистого селянського господарства.
Ствердив, що ОСОБА_1 самовільно зайняв належну йому земельну ділянку та здійснює її використання без наявних на те правових підстав.
Позиція інших учасників справи
5. У відзиві на позов ГУ Держгеокадастру у Львівській області просило відмовити ОСОБА_1 у позові.
6. Зазначило, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до нього з клопотаннями про надання дозволу на розробку проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, розташованих на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області.
Зауважило, з огляду на відсутність підстав для відмови воно наказами від 11 серпня 2016 року № 7430/16-16 та від 16 вересня 2015 року № 8915/28-15 надало дозволи на розробку проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області.
Послалося на те, що при розгляді клопотань ОСОБА_3 та ОСОБА_2 воно одержало відомості з Відділу Держгеокадастру у Кам`янка-Бузькому районі, за якими земельні ділянки, на які претендували громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відносилися до земель запасу території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району, державної власності, обмеження чи обтяження, щодо використання цих земельних ділянок не зареєстровані, а також ці земельні ділянки не перебували у користуванні (власності) третіх осіб.
Керувалося тим, що за відсутності у Державному земельному кадастрі інформації про знаходження у межах земельних ділянок, які передбачалося зареєструвати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , іншої земельної ділянки або її частини, державний кадастровий реєстратор правомірно провів державну реєстрацію спірних земельних ділянок.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
7. Суди встановили, що згідно з державним актом серії ІІІ-ЛВ № 010282, виданим 06 грудня 2002 року на підставі розпорядження Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації від 01 листопада 2002 року № 497, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,7255 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ременівської сільської ради. 
Державний акт зареєстрований відповідно до чинного на той час законодавства у Книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 704.
8.  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до ГУ Держгеокадастру у Львівській області з клопотаннями про надання дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок площею 2,00 га на території Ременівської сільської ради.
Під час розгляду цих клопотань ГУ Держгеокадастру у Львівській області отримало інформацію від Відділу Держгеокадастру у Кам`янка-Бузькому районі, за якою земельні ділянки, на які претендували ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , належали до земель сільськогосподарського призначення державної власності, обліковувалися як землі запасу (рілля) та не перебували у власності інших громадян.
9. Наказом від 16 вересня 2015 року № 8915/28-15 ГУ Держгеокадастру у Львівській області надало ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району орієнтовною площею 2,00 га.
10. Наказом від 07 грудня 2015 року № 11443/28-15 ГУ Держгеокадастру у Львівській області надало ОСОБА_4 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району орієнтовною площею 2,00 га.
11. Наказом від 11 серпня 2016 року № 7430/16-16 ГУ Держгеокадастру у Львівській області надало ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району орієнтовною площею 2,00 га.
12. Наказом від 08 лютого 2016 року № 960/16-16 ГУ Держгеокадастру у Львівській області затвердило проєкт землеустрою та надало ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0107.
12 лютого 2016 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку.
13. Наказом від 15 вересня 2017 року № 13-5789/16-17-СГ ГУ Держгеокадастру у Львівській області затвердило проєкт землеустрою та надало ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0115. 
26 вересня 2017 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на цю земельну ділянку.
14. Наказом від 24 березня 2020 року № 13-4075/16-20-СГ ГУ Держгеокадастру у Львівській області затвердило проєкт землеустрою та надало ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 1,1940 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0121.
15. Суди також з`ясували, що земельні ділянки, передані у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі зазначених наказів ГУ Держгеокадастру у Львівській області, накладаються на земельну ділянку, яка перебуває у власності ОСОБА_1 згідно з державним актом від 03 грудня 2002 року серії ІІІ-ЛВ, № 010282. 
Це підтверджується планом земельних ділянок від 01 березня 2021 року, складеним інженером-геодезистом Білоусом Л. І.
Зміст рішення місцевого суду 
16. Рішенням від 26 вересня 2023 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області задовольнив первісний позов ОСОБА_1 .
Визнав недійсними:
- наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 16 вересня 2015 року № 8915/28-15, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району орієнтовною площею 2,00 га;
- наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 07 грудня 2015 року № 11443/28-15, яким надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району орієнтовною площею 2,00 га;
- наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 11 серпня 2016 року № 7430/16-16, яким надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району орієнтовною площею 2,00 га;
- наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 08 лютого 2016 року 
№ 960/16-16 про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_2 та надання йому у власність земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0107;
- наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 15 вересня 2017 року 
№ 13-5789/16-17-СГ про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_3 та надання йому у власність земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0115;
- наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 24 березня 2020 року 
№ 13-4075/16-20-СГ про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_4 та надання йому у власність земельної ділянки площею 1,1940 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0121.
Скасував державну реєстрацію: 
- права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0115, для ведення особистого селянського господарства, проведену 26 вересня 2017 року Кам`янка-Бузькою районною державною адміністрацією, номер запису 22589392;
- права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0107, для ведення особистого селянського господарства, проведену 12 лютого 2016 року Кам`янка-Бузьким районним управлінням юстиції, номер запису 13475072.
У зустрічному позові ОСОБА_3 відмовив.
17. Задовольняючи первісний позов, місцевий суд керувався тим, що всупереч вимогам земельного законодавства та за наявності інформації про відсутність вільного статусу спірної земельної ділянки, а також про перебування у користуванні позивача земельної ділянки відповідної площі, ГУ Держгеокадастру у Львівській області надало відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дозволи на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення орієнтовною площею по 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області.
Зауважив, що за повідомленням Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації Львівської області від 24 січня 2018 року № 275/02-18 вона не приймала рішення про погодження виділення земельних ділянок площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0115, та площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0107.
Послався на те, що згідно з копією проєкту передання земельних часток (паїв) у приватну власність та оформлення землеволодінь і землекористувань на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, на підставі якого здійснювалося розпаювання земель, а також графічними матеріалами до нього визначено місце розташування земельної ділянки, виділеної позивачу ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_6 .
Зазначив, що ці документи підтверджують, що земельні ділянки, передані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , перебували у користуванні інших осіб, зокрема позивача, а також у користуванні Фермерського господарства «Батькова мрія», що зумовлювало необхідність отримання згоди таких землекористувачів на передання цих земель у власність відповідачам відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).
18. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , місцевий суд виснував, що під час судового розгляду не підтверджено належними та допустимими доказами факту порушення прав позивача за зустрічним позовом.
Зміст постанови апеляційного суду
19. Постановою від 20 червня 2025 року Львівський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Скасував рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 вересня 2023 року і ухвалив нову постанову, якою у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовив.
20. Своє рішення апеляційний суд мотивував тим, що оскаржені накази ГУ Держгеокадастру у Львівській області, якими спірні земельні ділянки передані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вичерпали свою дію їх виконанням, а тому визнання таких наказів недійсними саме собою не призведе до поновлення порушеного права чи законного інтересу позивача за первісним позовом.
Зауважив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном пов`язується з внесенням запису про державну реєстрацію права власності на таке майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, належним способом захисту є вимога про витребування цього майна з чужого незаконного володіння. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У разі задоволення вимоги про витребування нерухомого майна рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності за позивачем. Такий запис вноситься за умови, що право власності на відповідне майно зареєстроване саме за відповідачем.
Наголосив, що належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов. У разі часткового накладення земельної ділянки, що перебуває у власності фізичної особи, належним способом захисту є витребування тієї частини земельної ділянки, яка накладається.
З огляду на це виснував про обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту свого права, що є самостійною підставою для відмови у позові.
21. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд керувався тим, що є встановленим факт накладення земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0115, на земельну ділянку ОСОБА_1 , яка належить йому на підставі державного акта від 03 грудня 2002 року.
Відтак зазначив, що зустрічний позов у частині усунення перешкод земельною ділянкою є передчасним та задоволенню не підлягає.
Також зауважив, що ОСОБА_3 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому ОСОБА_1 майнової шкоди, у зв`язку з чим вимога про її стягнення також не підлягає задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
22. 21 липня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення і залишити в силі рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 вересня 2023 року.
23. Підставою касаційного оскарження зазначив пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
24. 21 липня 2025 року  ОСОБА_2 також подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить змінити оскаржене судове рішення шляхом виключення з його мотивувальної частини висновків про встановлення факту накладення земельних ділянок.
25. Підставою касаційного оскарження зазначив пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, наведених у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 175/4788/16 та від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19, за змістом яких для вирішення подібних спорів необхідно ідентифікувати земельну ділянку, що накладається, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж та їх прив`язки до пунктів державної геодезичної мережі, що потребує спеціальних знань і проведення відповідної експертизи.
Відомості про рух справи в суді касаційної інстанції та межі розгляду справи судом
26. Ухвалою від 22 вересня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з місцевого суду.
27. 07 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
28. За розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку з обранням судді Білоконь О. В. до Великої Палати Верховного Суду.
29. Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Литвиненко І. В.
30. Ухвалою від 18 березня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду колегію у складі п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .
31.  ОСОБА_1 зауважив, що апеляційний суд погодився з установленими фактичними обставинами справи, зокрема з тим, що його право власності на земельну ділянку порушене у зв`язку з оформленням права власності на неї за відповідачами. Однак, фактично визнавши його вимоги обґрунтованими, відмовив у задоволенні позову.
Наголосив, що ефективним є такий спосіб захисту, який приводить до реального поновлення порушеного права. Правові позиції, застосовані апеляційним судом, не є релевантними до спірних правовідносин цієї справи, де задоволення заявлених ним позовних вимог повною мірою забезпечить відновлення його права.
Зауважив, що його право власності на земельну ділянку виникло на підставі державного акта від 03 грудня 2002 року та було належним чином зареєстроване відповідно до законодавства, чинного на момент виникнення і оформлення права. Державний акт є чинним, у встановленому законом порядку не скасований і недійсним не визнаний.
Зазначив, що перехід права власності від нього до інших осіб не відбувся, а право власності на земельну ділянку з відповідними характеристиками зареєстроване саме за ним.
Зазначив, що на час оформлення ним права власності державний земельний кадастр у сучасному вигляді не функціонував, а визначення місця розташування земельної ділянки здійснювалося з урахуванням матеріалів, наданих сільською радою. Натомість відповідачі оформили своє право власності на основі відомостей про те, що його земельна ділянка є вільною, хоча фактично і юридично вона перебувала і продовжує перебувати в його ( ОСОБА_1 ) власності та фактичному володінні і розпорядженні.
З огляду на це виснував, що для захисту його права власності не потребується визнання за ним права власності чи витребування майна, оскільки він вже є власником і має відповідний правовстановлюючий документ, що залишається дійсним.
Підсумував, що для поновлення його права достатнім є скасування правовстановлюючих документів відповідачів, а окреме рішення суду про реєстрацію права власності за ним не є необхідним.
Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 .
32.  ОСОБА_2 зазначив, що для вирішення спорів цієї категорії земельна ділянка, яка є предметом витребування, має бути належним чином ідентифікована, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж та їх прив`язки до пунктів державної геодезичної мережі.
Послався на те, що проведення досліджень із визначення координат поворотних точок меж та їх прив`язки до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері, відмінній від права, а отже, такі обставини можуть бути встановлені, зокрема, на підставі висновку експерта, складеного за зверненням учасника справи або за ухвалою суду про призначення експертизи.
Звернув увагу, що у справі немає належних та допустимих доказів, які б підтверджували перетин (накладення) земельної ділянки позивача із земельними ділянками відповідачів, хоча саме ця обставина є визначальною для предмета доказування у справі.
Зауважив, що у встановленому процесуальним законом порядку позивач не заявив клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи. Висновок про наявність накладення земельних ділянок апеляційний суд обґрунтував планом земельних ділянок від 01 березня 2021 року, складеним інженером-геодезистом Білоусом Л. І., який не є належним і достатнім доказом для підтвердження факту накладення земельних ділянок.
З огляду на наведене вище, заявник резюмував, що апеляційний суд ухвалив правильне за змістом рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , проте допустив помилку в мотивуванні, позаяк не врахував, що самостійною та достатньою підставою для відмови у позові за встановлених обставин є обрання позивачем неналежного способу захисту. За таких умов суд не мав підстав оцінювати доведеність чи недоведеність позовних вимог, зокрема щодо встановлення факту накладення земельних ділянок.
Позиція інших учасників справи щодо доводів касаційних скарг
33. У вересні 2025 року ГУ Держгеокадастру у Львівській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржена постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухвалена відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.
На переконання ГУ Держгеокадастру у Львівській області, наведені у касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.
34. У жовтні 2025 року  ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, змінити постанову апеляційного суду шляхом виключення з її мотивувальної частини посилання на встановлення судом факту накладення земельних ділянок.
35. Решта учасників справи, належним чином повідомлені про касаційний перегляд справи, не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Межі розгляду справи касаційним судом
36. У суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 ЦПК України (частина перша статті 402 цього Кодексу).
37. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
38. Верховний Суд звертає увагу, що касаційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не містять доводів про неправильність вирішення апеляційним судом зустрічного позову, тобто межі касаційного перегляду окреслені мотивами оскарженої постанови щодо розгляду первісного позову.
39. Критерії оцінки правомірності оскарженого судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
40. Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційних скарг правильність застосування апеляційним судом в оскарженій постанові норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Оцінка аргументів, наведених у касаційних скаргах
41. У цій справі суди попередніх інстанцій, будучи одностайними щодо доведеності факту порушення права позивача за первісним позовом, дійшли протилежних висновків у частині належного способу захисту його права.
42. Апеляційний суд виснував, що лише віндикаційний позов буде належним і ефективним способом захисту права позивача за первісним позовом, натомість оспорення реалізованих у межах приватизаційної процедури індивідуальних актів немає сенсу.
43. Відповідач ОСОБА_2 у своїй касаційній скарзі погодився з позицією апеляційного суду про неналежність обраного позивачем за первісним позовом способу захисту порушеного права, водночас зауважив про передчасність висновків судів щодо доведеності факту порушення цього права.
44. Позивач за первісним позовом категорично не погодився з висновком апеляційного суду про неналежність обраного ним способу захисту свого права. 
Наголосив, що він обрав передбачений законом спосіб, реалізація якого приведе до відновлення порушеного права і забезпечить безперешкодне володіння ним своєю власністю.
Ствердив про нерелевантність застосованих апеляційним судом висновків Верховного Суду і, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження постанови апеляційного суду, на основі встановлених у справі обставин припустив, що немає відповідного правового висновку щодо застосування частини першої статті 391 ЦК України.
45. Тож Верховному Суду насамперед слід розглянути питання належності способу захисту прав позивача за первісним позовом у спірних правовідносинах.
Щодо висновків апеляційного суду про неналежність обраного позивачем за первісним позовом способу захисту порушеного права
46. Вирішуючи цивільну справу суд має насамперед визначити вид спірних правовідносин, обрати норму права, що їх регулює, та правильно її застосувати.
47. Стаття 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
48. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
49. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
50. Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
51. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспореними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження 
№12-89гс18)].
52. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорених) прав та вплив на правопорушника.
53. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункти 5.4-5.6).
54. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки безпосередньо виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування (частина четверта статті 11 ЦК України). Отже, рішення цих органів можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
55. За змістом статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.
56. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
57. Стаття 21 ЦК України визначає, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
58. Зміст наведених правових норм свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо встановив Закон.
59. Пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18) містить висновок, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскарженого рішення селищної ради здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, а отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в судах.
60. Отже, коли прийняття органом місцевого самоврядування / державної влади ненормативного акта (за своєю природою правочин) породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин, тобто є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних чи юридичних осіб, то у такому разі вимога про визнання рішення недійсним (стаття 152 ЗК України) може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорення прав особи, що виникли в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
61. Наведене вище у жодному разі не є ствердженням факту, що у всіх випадках оскарження ненормативних актів суб`єкта владних повноважень задля досягнення становища, що існувало до ствердженого порушення, буде належним і ефективним способом захисту і при касаційному перегляді цієї справи Верховний Суд взяв до уваги раніше сформовані ним висновки щодо застосування норм права у правовідносинах щодо захисту права власності на землю, де він часто зауважував про ефективність віндикаційного позову в цій категорії справ.
62. Водночас суд наголошує, що процес правозастосування є індивідуальним і залежить від установлених обставин конкретної справи. Висловлені Верховним Судом правові висновки, які часто ґрунтуються на доктринальному розумінні правового певного механізму все ж є висновками щодо застосування норм права у конкретних правовідносинах і можливість їх застосування судом в іншій справі корелюється з подібністю правовідносин, що виникли у цих справах.
63. Попри масштабність такого цивільного інституту, як віндикація можливість його застосування не є всеосяжною.
64. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
65. За частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
66. Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19).
67. Тобто для застосування віндикації законний власник все ж має втратити володіння своїм майном.
68. Верховний Суд бере до уваги, що за його усталеною практикою володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).
69. Водночас, повертаючись до обставин справи, що переглядається, право власності позивача за первісним позовом  ОСОБА_1 засвідчене державним актом серії ІІІ-ЛВ, № 010282, виданим 06 грудня 2002 року на підставі розпорядження Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації від 01 листопада 2002 року № 497.
70. За частиною першою статті 126 ЗК України в редакції, чинній на час набуття  ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.
71. Згідно з пунктами 9, 10 розділу VII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.
Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.
72. Державний акт серії ІІІ-ЛВ, № 010282, виданий 06 грудня 2002 року, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 704.
73. Тож  ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 1,7255 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Ременівської сільської ради, в установленому законом порядку, це право посвідчене відповідним правовстановлюючим документом, який є дійсним.
Ці встановлені судами обставини не спростовані сторонами.
74. З огляду на це не можна ствердити, що ОСОБА_1 втратив право на таку складову права власності, як володіння свою земельною ділянкою. Також він не був позбавлений можливості нею користуватися, що підтверджується, зокрема, фактом пред`явлення в цій справі зустрічного позову, обґрунтованого неможливістю одного з відповідачів за первісним позовом користуватися наданою йому земельною ділянкою.
75. Тому за цих обставин дійсною природою конфлікту є не втрата володіння річчю, а так званий конфлікт правових титулів і той факт, що власність позивача за первісним позовом посвідчена не записом в електронному реєстрі, а записом у письмовому документі, не може надавати його праву нижчого пріоритету, хоча з тих міркувань, що держава задекларувала дійсність його права, попри суттєву зміну підходів до порядку реєстрації права на нерухоме майно. І, що важливо, у цьому випадку реєстрація права позивача за первісним позовом, порядок якої за буквального тлумачення є навіть ближчим до першооснов «книжкового володіння», не є дефектною.
76. Крім цього, як зауважив позивач за первісним позовом, внаслідок протиправних рішень суб`єкта владних повноважень майже вся його земельна ділянка фактично поділена між відповідачами. Виділення і надання у власність відповідачам частин його земельної ділянки є елементом незаконної процедури приватизації землі, результат якої призвів до порушення його права.
77. Тобто в цьому випадку йдеться не про необхідність введення у законне володіння дійсного власника майна, а радше про усунення створених помилкою держави перешкод у володінні майном, що не узгоджується з природою віндикаційного позову.
78. Іншими словами, якщо б позивач за первісним позовом мав зареєстроване право власності на свою земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і надалі відбулася перереєстрація цього майна (або його частини) у названому реєстрі за третьою особою можна було б говорити про застосування віндикації, бо рішення суду про задоволення такого позову буде підставою для реєстрації права на це майно за законним власником. У цій справі позивач не мав відповідної реєстрації в електронному реєстрі, про намір набути таку реєстрацію він не повідомляв та і для цього законом встановлений інший порядок, він лише просив усунути йому перешкоди у володінні своїм майном на підставі чинного правовстановлюючого документа.
79. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).
80. Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
81. Отже, не можна погодитися з висновками апеляційного суду, висловленими в оскарженому судовому рішенні, що лише віндикаційний позов буде належним і ефективним способом захисту права позивача за первісним позовом у цій справі.
82. Серед заявлених вимог первісного позову є вимоги про скасування наказів ГУ Держгеокадастру у Львівській області про затвердження проєктів землеустрою та надання у власність земельних ділянок, значні частини яких накладаються на земельну ділянку позивача, а також скасування державної реєстрації права власності на ці земельні ділянки за відповідачами.
83. Тобто позивач за первісним позовом оскаржив державну реєстрацію земельних ділянок за відповідачами та документ, який став підставою для відповідних реєстраційних дій.
84. Варто нагадати, що відповідачі для отримання цих земельних ділянок реалізували своє законне право як громадян України на приватизацію землі відповідного цільового призначення, що може бути здійснено лише один раз.
85. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
86. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету (суспільний, загальний інтерес), що випливає зі змісту зазначеної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом та з легітимною метою, розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
87. Одночасно з додержанням принципу «пропорційності» оцінюється й дотримання принципу «належного урядування».
88. Принцип «належного урядування», як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої власної недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні минулої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалась на законність дій державного органу [рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Вукушіч проти Хорватії» (Vukusic v. Croatia), № 69735/11, § 64, від 31 травня 2016 року; «Бєнаровіч та інші проти Литви» (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, § 140, від 12 червня 2018 року].
89. За усталеною практикою ЄСПЛ, при скасуванні помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на державні органи обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам [рішення у справах «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, від 16 лютого 2017 року, «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), № 29979/04, від 20 жовтня 2011 року].
90. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).
91. Тож лише у разі дотримання всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
92. У цьому контексті варто звернути увагу на довід однієї із заявниць у справі «Дроздик та Мікула проти України» (case of Drozdyk and Mikula v. Ukraine), в якій ЄСПЛ постановив, що було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, обґрунтовуючи понесення «надмірного тягаря», заявниця зазначила, що вона більше не могла отримати будь-які інші земельні ділянки шляхом приватизації, оскільки вона вже скористалася своїм правом під час отримання спірної земельної ділянки і їй не було запропоноване жодне відшкодування шкоди.
93. За встановлених у справі, що переглядається, обставин внаслідок помилки державного органу постраждав як позивач за первісним позовом, так і відповідачі - особи, які приватизували землю. 
94. Характерною у справі є поведінка ГУ Держгеокадастру у Львівській області, яке своїми рішеннями створило спірну ситуацію і фактично пропонує нічого не робити з виниклою проблемою.
95. На переконання Верховного Суду позивач за первісним позовом правильно ствердив, що для врегулювання виниклого у цій справі спору слід повернутися до правовідносин, що існували до порушення його прав. Такий підхід, з огляду на цільове призначення земельних ділянок (які вільні від забудови), враховуватиме інтереси всіх учасників справи, бо:
1) усуне позивачу перешкоди у реалізації права володіння своєю земельною ділянкою;
2) надасть органу державної влади змогу усунути допущену ним помилку; 
3) забезпечить відповідачам можливість реалізувати своє право на приватизацію землі у встановленому законом порядку.
96. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
97. За встановлених фактичних обставин у справі, що переглядається, Верховний Суд вважає помилковими висновки апеляційного суду щодо неналежності таких обраних позивачем за первісним позовом способів захисту, як: визнання недійсними наказів ГУ Держгеокадастру у Львівській області про затвердження проєктів землеустрою та надання відповідачам у власність земельних ділянок, а також скасування державної реєстрації права власності на ці земельні ділянки за відповідачами.
98. Разом з цим Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду щодо неналежності вимог про скасування наказів ГУ Держгеокадастру у Львівській області про надання дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, позаяк:
метою розробки проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є її індивідуалізація (конкретизація). Здійснення такої індивідуалізації, зокрема, дозволяє здійснити формування земельної ділянки (див пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц);
надання дозволу на розробку проєкту відведення не свідчить, що проєкт радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проєкту, рада може відмовити (див. пункт 42 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 461/1257/17);
подання заінтересованою особою проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є пропозицією (офертою) про безоплатну приватизацію земельної ділянки, а вже рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність є прийняттям (акцептом) такої пропозиції власником в особі відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (див. пункт 165 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
99. Отже, ініціюючи процес про скасування цих актів ГУ Держгеокадастру у Львівській області, позивач за первісним позовом фактично оспорює намір відповідачів на реалізацію свого права на приватизацію землі. Скасування таких рішень не приведе до поновлення права, про порушення якого заявив позивач.
100. З огляду на зазначене вище, касаційна скарга  ОСОБА_1 у частині помилковості висновків апеляційного суду про відмову в позові через обрання неналежного способу захисту права, мотивована підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є обґрунтованою, позаяк апеляційний суд дійсно застосував в оскарженому судовому рішенні нерелевантні (такі, що сформовані на основі обставин, які є не подібними тим, що встановлені судами у цій справі) правові висновки Верховного Суду.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 .
101. У своїй касаційній скарзі ОСОБА_2 наголосив на неврахуванні апеляційним судом правових висновків Верховного Суду, зроблених у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19, за змістом яких законний володілець має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на належну йому ділянку. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (яка накладається на земельну ділянку позивача) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
102. Верховний Суд вважає доводи  ОСОБА_2 про те, що факт накладення земельних ділянок може бути встановлений виключно на підставі судової земельно-технічної експертизи такими, що не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.
103. Відповідно до статей 76-89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в їх сукупності. Закон не встановлює імперативної вимоги щодо обов`язкового призначення судової експертизи для підтвердження факту накладення земельних ділянок.
104. У матеріалах справи є план земельних ділянок, складений сертифікованим інженером-геодезистом, який апеляційний суд визнав належним і допустимим доказом. Такий план може підтверджувати накладення меж за умови, що він базується на порівнянні кадастрових даних та фактичних вимірювань на місцевості, і є одним із поширених доказів у спорах щодо визначення меж земельних ділянок.
105. Відповідачі не надали альтернативних технічних матеріалів або експертних висновків, які б спростовували наведені у зазначеному плані дані, а тому підстав для визнання його неналежним чи недостатнім доказом суд не мав.
106. Водночас визначення координат поворотних точок меж та їх прив`язки до пунктів державної геодезичної мережі дійсно потребує спеціальних знань у сфері, відмінній від права. Результати таких досліджень можуть міститися, зокрема, у висновку експерта, який готується за ініціативою учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи відповідно до статей 102-113 ЦПК України.
107. Однак сама собою необхідність спеціальних знань не свідчить про те, що встановлення обставин щодо накладення земельних ділянок можливе виключно шляхом проведення судової експертизи, оскільки такі обставини можуть підтверджуватися й іншими належними та допустимими доказами, оціненими судом у їх сукупності.
108. Отже, аргументи ОСОБА_2 , наведені на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не свідчать про порушення апеляційним судом норм процесуального права.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ
Щодо суті касаційних скарг 
109. За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
110. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).
111. Встановивши, що позивач за первісним позовом довів порушення своїх прав у зв`язку з накладенням земельних ділянок відповідачів на належну йому земельну ділянку, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про скасування рішення місцевого суду та відмову у первісному позові у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу порушеного права, позаяк неналежними вимогами є лише вимоги про визнання недійсними наказів ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо надання відповідачам дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Натомість інші вимоги первісного позову є належними та спрямовані на ефективний захист прав позивача.
112. Отже, оскаржену постанову апеляційного суду слід скасувати в частині, якою скасовано рішення місцевого суду про задоволення таких позовних вимог:
- визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 08 лютого 2016 року № 960/16-16 про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_2 та надання йому у власність земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0107;
- визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 15 вересня 2017 року № 13-5789/16-17-СГ про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_3 та надання йому у власність земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0115;
- визнання недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 24 березня 2020 року № 13-4075/16-20-СГ про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_4 та надання йому у власність земельної ділянки площею 1,1940 га, кадастровий номер 4622185200:04:000:0121;
- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 4622185200:04:000:0115, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, проведеної 26 вересня 2017 року Кам`янка-Бузькою районною державною адміністрацією, номер запису 22589392;
- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 4622185200:04:000:0107, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, проведеної 12 лютого 2016 року Кам`янка-Бузьким районним управлінням юстиції, номер запису 13475072,
та залишити в силі в зазначеній частині рішення місцевого суду.
У решті [щодо вирішення вимог первісного позову про визнання недійсними наказів ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо надання відповідачам дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а також у частині вирішення зустрічного позову (що не охоплено межами касаційного перегляду)]оскаржену постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
3. Постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними наказів Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про затвердження проєктів землеустрою та надання відповідачам у власність земельних ділянок, а також скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, і залишити в зазначеній частині в силі рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 вересня 2023 року про задоволення цих вимог.
4. У решті постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров 	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	С. Ю. Мартєв 	

Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України постанову оформив суддя Мартєв С. Ю.