ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 925/1421/20 
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду: Рогач Л. І.- головуючої, Бенедисюка І. М., Васьковського О. В., Вронської Г. О., Зуєва В. А., Кібенко О. Р., Малашенкової Т. М., Пєскова В. Г., Чумака Ю. Я.,
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи:
позивача - Стратілатова К. Г. (адвокат),
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Централ фінанс" на додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 16.01.2025 (суддя Довгань К. І.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 (головуюча - Ходаківська І. П., судді Демидова А. М., Владимиренко С. В.) у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Централ фінанс"
до: 1) ОСОБА_1 ; 
2) фізичної особи-підприємця Шевченка Сергія Яковича
про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення 304 487,00 грн.
ВСТАНОВИВ:
Суть правозастосовного питання, переданого на вирішення Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду 
Перед Верховним Судом у цій справі постало питання застосування пункту 3 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме: чи вправі суд стягнути до Державного бюджету України несплачений (недоплачений) заявником судовий збір за подання процесуального документа, зокрема, і вже розглянутого по суті з ухваленням рішення у справі?

1. Історія справи
1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Централ фінанс" (далі - ТОВ "Централ фінанс", позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач-1) та фізичної особи-підприємця Шевченка Сергія Яковича (далі - ФОП Шевченко С. Я., відповідач-2) про (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) витребування з чужого незаконного володіння приміщення площею 179,11 м2 у нежитловій будівлі та стягнення з відповідачів солідарно 304 487 грн заборгованості по орендній платі.
1.2. Місцевий господарський суд рішенням від 16.09.2021 відмовив у задоволенні позову.
1.3. Апеляційний господарський суд ухвалою від 11.11.2021 апеляційну скаргу ТОВ "Централ фінанс" на рішення від 16.09.2021 у цій справі залишив без руху та надав десятиденний строк для усунення її недоліків, а саме доплати судового збору у розмірі 111 082,20 грн у встановленому порядку.
1.4. Встановив, що при зверненні до місцевого господарського суду з позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення коштів ТОВ "Централ фінанс" не доплатило судовий збір у сумі 64 571,81 грн, а саме: сплачено 9 483 грн замість 74 054,81 грн (із розрахунку 69 487,50 грн - за вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння та 4 567,31 грн - за майнову вимогу про стягнення 304 487 грн).
1.5. Ухвалою від 15.12.2021 апеляційну скаргу ТОВ "Централ фінанс" з доданими до неї матеріалами повернув заявнику з огляду на те, що той не усунув недоліки апеляційної скарги. Позивач ухвалу не оскаржував. 
1.6. У подальшому, Господарський суд Черкаської області ухвалою від 07.02.2023 заяву ТОВ "Централ фінанс" про перегляд за нововиявленими обставинами рішення від 16.09.2021 у цій справі залишив без розгляду. 
1.7. 27.11.2024 до місцевого господарського суду від ФОП Шевченка С. Я. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, у якій заявник просив зобов`язати позивача доплатити судовий збір в розмірі 64 571,81 грн як такий, що не був повністю сплачений при поданні позовної заяви. Зазначав, що незважаючи на вказівку апеляційного господарського суду, суд першої інстанції не зобов`язав позивача доплатити судовий збір у розмірі, встановленому законом.
1.8. Позивач заперечив, вважаючи, що заяву подано після закінчення відповідного процесуального строку, а окрім того після ухвалення рішення суд не має права вимагати доплати судового збору.

2. Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Господарський суд Черкаської області додатковим рішенням від 16.01.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2025, заяву ФОП Шевченка С. Я. задовольнив та достягнув з ТОВ "Централ фінанс" судовий збір в розмірі 64 571,81 грн із зарахуванням до Державного бюджету України.
2.2. Додаткове рішення мотивоване тим, що:
- ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2021 у цій справі встановлено факт недоплати позивачем судового збору в сумі 64 571,81 грн при зверненні до суду першої інстанції з позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння;
- оскільки предметом позову було витребування майна та стягнення коштів і рішення щодо стягнення з позивача судового збору на користь держави не ухвалювалося, тому строк пред`явлення виконавчого документа відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" не настав.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
3.1. ТОВ "Централ фінанс" подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 та додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 16.01.2025 скасувати та залишити без розгляду заяву ФОП Шевченка С. Я. про ухвалення додаткового рішення щодо доплати судового збору.
3.2. Касаційну скаргу позивач обґрунтував застосуванням судами норм права без урахування висновків щодо їх застосування в спорах, що виникли з подібних правовідносин, а саме щодо застосуванням положень статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 905/156/19, а також без урахування висновків щодо застосуванням норм статей 163, 244 ГПК України, викладених у постановах Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21, від 24.01.2024 у справі № 752/1058/23.
3.3. Посилаючись на те, що додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги, зазначив, що у цій справі питання вартості майна і дійсної ціни позову під час розгляду справи в суді першої інстанції ані сторонами, ані судом під сумнів не ставилося. Суд першої інстанції не мав права посилатись на ухвалу апеляційного суду, оскільки на момент ухвалення рішення цієї ухвали не існувало. Отже, оскаржувані судові рішення не відповідають положенням статтям 163, 244 ГПК України, статті 6 Закону України "Про судовий збір", оскільки суд першої інстанції оскаржуваним додатковим рішенням фактично змінив своє основне рішення на підставі обставин, встановлених апеляційним судом після ухвалення рішення суду.
3.4. Посилаючись на статтю 12 Закону України "Про виконавче провадження", скаржник вказує також на те, що строк виконання рішення суду першої інстанції в цій справі сплив 15.03.2022 у зв`язку з набранням рішенням суду від 16.09.2021 законної сили 15.12.2021, тому відповідач-2 пропустив тримісячний строк для звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про доплату судового збору, оскільки стягувачем судового збору за наказом про його стягнення до Державного бюджету України є держава.

4. Позиції інших учасників справи
4.1. ОСОБА_1 правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.
4.2. ФОП Шевченко С. Я. в письмових поясненнях зазначає про необхідність формування Верховним Судом правової позиції щодо права суду стягувати до Державного бюджету України несплачений (недоплачений) судовий збір із заявника за подання процесуального документа, зокрема і після того, як спір у справі вже розглянуто із ухваленням судового рішення.

5. Підстави для передачі справи на розгляд Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду
5.1. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 05.06.2025 відкрив касаційне провадження в цій справі, а ухвалою від 02.07.2025 передав справу на розгляд Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду.
5.2. Зазначив, що Верховний Суд у постановах від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 29.05.2025 у справі № 916/1101/21, від 14.10.2024 у справі № 910/13167/22 дійшов висновку щодо можливості судів попередніх інстанцій стягнути в порядку статті 244 ГПК України шляхом прийняття додаткового рішення судовий збір, який не було сплачено в повному обсязі.
5.4. Колегія суддів не погодилася з цим, вважаючи, що висновок щодо можливості достягнення судового збору, який було сплачено не в повному розмірі, в порядку статті 244 ГПК України, не відповідає практиці Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) щодо остаточності судового рішення, системному тлумаченню статей 174, 269, 292 ГПК України. На переконання колегії суддів, після прийняття відповідного рішення у справі суд відповідної інстанції позбавлений права достягнути зазначені кошти в порядку статті 244 ГПК України.
5.5. На думку колегії суддів, конструкція ГПК України в частині розподілу судових витрат (Глава 8 Розділу І) базується, у тому числі, на праві учасників процесу щодо прогнозування судових витрат, обізнаності про них всіх учасників процесу, а також більш активною роллю суду у цьому процесі. 
5.6. Так, стаття 124 ГПК України визначає, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Це є одним з елементів правової визначеності, прогнозованості судового рішення в частині розподілу судових витрат тощо. 
5.7. Іншими словами, помилка суду щодо перевірки та визначення розміру судового збору за умови наявності в нього процесуальних механізмів щодо її виправлення протягом розгляду справи не повинна перекладатися на учасника процесу (позивача або відповідача), тим більше, як за обставинами цієї справи - шляхом прийняття додаткового рішення через тривалий час.
5.8. Протилежний підхід може створити передумови для зловживання учасниками, які також мали процесуальні можливості виявлення помилки щодо правильності визначення розміру судового збору, своїми процесуальними правами вже після того, як розгляд справи було закінчено.
5.9. Наведене узгоджуватиметься з вимогами чинного процесуального законодавства та унеможливить покладення на заявника надмірного тягаря у виді сплати (доплати) судового збору внаслідок помилки суду, допущеної при обчисленні розміру судового збору. Водночас, інше застосування зазначених процесуальних норм потенційно може призвести до того, що вже після вирішення спору, в тому числі через значний термін (зокрема, в разі зміни судової практики), зі сторони справи (відповідача або позивача) може бути стягнуто значні кошти за відсутності в нього можливості їх передбачити на етапі розгляду справи.
5.10. З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 29.05.2025 у справі № 916/1101/21, від 14.10.2024 у справі № 910/13167/22 щодо наявності у суду права в порядку статті 244 ГПК України стягувати до Державного бюджету України несплачений (недоплачений) заявником судовий збір за подання процесуального документа, зокрема і вже розглянутого по суті з ухваленням рішення у справі.
5.11. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду ухвалою від 01.08.2025 прийняв до розгляду справу № 925/1421/20 за касаційною скаргою ТОВ "Централ фінанс" на додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 16.01.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2025.
Надходження до Верховного Суду наукових висновків щодо питання можливості/неможливості стягнення судом до Державного бюджету України несплаченого (недоплаченого) заявником судового збору за подання процесуального документа, вже розглянутого по суті з ухваленням рішення у справі.
5.12. До суду касаційної інстанції надійшли такі наукові висновки членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді: доктора юридичних наук, професора Олюхи В. Г.; кандидата юридичних наук Єфімова О. М.; доктора юридичних наук, професора Устименка В. А.; докторів юридичних наук, професорів Рєзнікової В. В. і Кологойди О. В. (спільний висновок); доктора юридичних наук, професора Беляневич О. А. та кандидата юридичних наук Беляневича В. Е. (спільний висновок); доктора юридичних наук, професора Гусарова К. В.; доктора юридичних наук, професора Голубєвої Н. Ю.; доктора юридичних наук, професора Притики Ю. Д.; кандидата юридичних наук Угриновської О. І. 
Ці висновки науковців містять різні підходи до поставленого об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду питання.

6. Позиція Верховного Суду
6.1. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду (далі - об`єднана палата), заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зазначає таке.
Щодо правової природи судового збору
6.2. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому стаття 67 Основного Закону України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
6.3. Одним з таких обов`язкових зборів є судовий збір, визначений Законом України "Про судовий збір", за змістом статті 9 якого: 
- судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України;
- суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України;
- кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення.
6.4. Згідно з положеннями частини 3 статті 29 та частини 4 статті 30 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) судовий збір є джерелом формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів, що спрямовується на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади. 
6.5. Отже, одним із призначень судового збору є часткове покриття витрат Державного бюджету України на забезпечення функціонування судочинства та, відповідно, гарантування реалізації права особи на належний судовий захист.
6.6. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 2 статті 123 ГПК України).
6.7. У статті 1 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом; судовий збір включається до складу судових витрат.
6.8. Ставки судового збору передбачено статтею 4 Закону України "Про судовий збір", відповідно до змісту якої судові збори за грошові вимоги та позови майнового характеру залежать від суми спору, тобто ціни позову.
6.9. У справі STOENESCU v. Romania (№ 14166/19) ЄСПЛ нагадав, що вимога сплачувати збори цивільним судам у зв`язку з позовами, які вони мають розглянути, сама по собі не є несумісною з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (див. Kreuz v. Poland, № 28249/95, § 60, ЄСПЛ 2001-VI). Більше того, немає нічого незвичайного в системі, у якій судові збори за грошові вимоги залежать від суми спору, що входить до межі розсуду держави щодо регулювання та встановлення своєї системи судового збору, як вона вважає за потрібне. Проте система має бути достатньо гнучкою, щоб дозволити стороні скористатися повним або частковим звільненням від сплати судового збору або зменшенням розміру судового збору (див. рішення у справі Nalbant and Others v. Turkey, № 59914/16, § 40, 3 травня 2022 року). 
6.10. Законодавчо визначений алгоритм розрахунку та сплати судового збору передбачає, зокрема, що, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає у позовній заяві ціну позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачених законом або договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні (пункти 3 та 4 частини 3 статті 162 ГПК України).
6.11. Згідно з частиною 1 статті 163 ГПК України ціна позову визначається:
- у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку;
- у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна;
- у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
6.12. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. 
6.13. Частинами 2, 3 статті 129 ГПК України передбачено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
6.14. Виходячи з наведених вище положень, судовий збір:
- є обов`язковим платежем, що справляється на всій території України;
- визначається у відповідності до законодавчо встановлених ставок та ціни позову;
- сплачується до Державного бюджету України;
- має цільове призначення відповідно до БК України;
- може бути примусово стягнутий за судовим рішенням або компенсований за рахунок держави;
- звільнення від сплати судового збору або зменшення його розміру відбувається відповідно до закону.
6.15. Діючи відповідно до законодавства, позивач як передумову судового розгляду справи визначає та сплачує судовий збір залежно від вартості майна, розрахунку стягуваних сум, змісту позовних вимог. Розмір належного до сплати в такому випадку судового збору відповідає ознакам прогнозованості очікуваних судових витрат як для самого позивача, так і для інших учасників справи. 
6.16. При цьому ймовірна помилка позивача щодо майнової/немайнової природи позовних вимог, визначення кількості окремих позовних вимог, які підлягають оплаті судовим збором, об`єктивно не може змінювати розмір належного до сплати судового збору або звільняти від його сплати. 
Ці самі ознаки притаманні й судовому збору, який сплачується за інші, крім позовної заяви, процесуальні дії та заяви.
6.17. Звісно, суд має певну дискрецію щодо судового збору, адже статтею 8 Закону України "Про судовий збір" йому надано право як відстрочити та розстрочити сплату судового збору, так і зменшити його розмір чи звільнити від сплати судового збору, покласти судові витрати на певну сторону у визначених процесуальним законодавством випадках. Однак, про такі дії чітко має бути зазначено судом в процесуальному документі, а на питання регулювання та встановлення системи судового збору (бази судового збору, його ставок тощо) дискреція суду не поширюється.
6.18. Водночас, на відміну від наведеного вище, законодавець передбачив такі випадки, коли належний до сплати розмір судового збору визначається з урахуванням вартості майна, визначеної судом.
6.19. Так, згідно з частиною 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір", у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. 
Схожі положення містить частина 2 статті 163 ГПК України, якою передбачено, що в разі якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.
6.20. Таким чином, відмінність зазначених процесуальних норм полягає в тому, що наслідком реалізації положень частини 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір" є добровільна сплата недоплаченої суми позивачем, який зацікавлений в подальшому розгляді справи по суті, тоді як унаслідок застосування норми частини 2 статті 163 ГПК України саме суд користується винятковим правом на достягнення недоплаченого позивачем судового збору, в тому числі, після ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог.
6.21. У такому випадку очікуваною та прогнозованою для позивача буде сума судового збору, визначена відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи, а перегляд такої ціни без скасування судового рішення означатиме втручання у зміст чинних судових рішень у позапроцесуальний спосіб.
6.22. При цьому об`єднана палата зауважує, що норма частини 2 статті 163 ГПК України кореспондується з положеннями частини 4 статті 124 цього Кодексу, згідно з якими суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відтак, остаточне визначення судом суми судових витрат, зокрема судового збору, за результатами розгляду справи відбувається в порядку розподілу таких витрат між сторонами, тобто відповідно до вимог статті 129 ГПК України, якою, до речі, не передбачено можливості достягнення судом недоплаченого позивачем судового збору (див. пункт 6.13 цієї постанови).
Наведене вище узгоджується з викладеними в пунктах 7.25, 7.26 постанови від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що: 
1) неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом. Однак, через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі при прийнятті додаткового рішення скасовувати чи змінити первісне рішення, проте він має право виправити деякі його недоліки, зокрема пов`язані з необхідністю розподілу судових витрат; 
2) частина 1 статті 244 ГПК України містить диспозитивну норму щодо права суду з власної ініціативи, або за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення. Винятком є розподіл судових витрат, який має ініціювати сторона з дотриманням правил статей 123- 130, 221 ГПК України. 
Щодо наявності/відсутності у суду права стягувати до Державного бюджету України несплачений (недоплачений) заявником судовий збір за подання процесуального документа, зокрема, вже після розгляду справи по суті та ухвалення рішення суду
6.23. Відповідно до частин 1, 3 статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
6.24. Як вже зазначалося вище, пунктом 2 частини 1 статті 164 ГПК України визначено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Такі самі правила встановлено для випадків збільшення позовних вимог і зміни предмета позову. 
Недотримання цих правил зумовлює залишення заяви без руху, а в подальшому - повернення позовної заяви як неподаної (частина 4 статті 174 ГПК України).
6.25. Згідно з частиною 10 статті 174 ГПК України заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду державного бюджету. 
Відповідно до частин 11, 13 статті 176 ГПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду. 
З цього приводу об`єднана палата в постанові від 21.05.2021 у справі № 910/5120/20 виснувала про те, що норми статей 162, 164, 172, 173, 176, 226 ГПК України не містять жодних застережень щодо допустимості залишення позову без розгляду виключно до закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у разі, якщо позивач не усунув недоліків оформлення позовної заяви, які полягають у несплаті або недоплаті судового збору.
6.26. Питання про розподіл між сторонами судових витрат або повернення судового збору з бюджету вирішується судом в ухвалі про закриття провадження у справі (частина 4 статті 231 ГПК України), в ухвалі про залишення позову без розгляду (частина 2 статті 226 ГПК України), у резолютивній частині рішення (пункт 2 частини 5 статті 238 ГПК України).
6.27. Дійсно, законодавство України передбачає, що судовий збір має бути сплачено до відкриття провадження у справі або принаймні до ухвалення остаточного судового рішення в ній. Саме в такому випадку судовий збір виконуватиме роль певного обмежувального заходу для регулювання доступу до суду, а також захищає суд від перенавантаження у зв`язку з поданням необґрунтованих або безпідставних позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг.
6.28. Роль судді полягає в тому, щоб перевірити наявність сплати судового збору позивачем перед відкриттям провадження у справі або прийняттям заяв та скарг, а у разі відсутності сплати - залишити заяву без руху до усунення цього недоліку, або ж повернути її, якщо недолік не буде усунуто. Суд може виявити неправильний розрахунок і недоплату судового збору позивачем і після відкриття провадження у справі, застосувавши наведений вище процесуальний механізм. 
6.29. Отже, об`єднана палата зазначає, що чинний ГПК України передбачає такі вичерпні процесуальні механізми контролю суду за сплатою судового збору в установленому законом розмірі:
1) залишення позовної заяви без руху до відкриття провадження в справі з метою надання позивачу можливості усунути допущені недоліки щодо недоплати судового збору, а в разі відсутності їх усунення - повернення позовної заяви як неподаної (частина 4 статті 174 ГПК України);
2) залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження в справі та подальше можливе залишення позову без розгляду в разі неусунення позивачем допущених недоліків у частині недоплати судового збору (частина 13 статті 176 ГПК України);
3) достягнення судом до Державного бюджету України недоплаченого позивачем судового збору, в тому числі шляхом ухвалення додаткового рішення, в порядку, передбаченому частиною 2 статті 163 ГПК України, тобто в разі, коли розмір судового збору попередньо визначає суд відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи, а саме за умов очевидної невідповідності визначеної позивачем ціни позову дійсній вартості спірного майна або неможливості встановлення точної його ціни на момент пред`явлення позову (аналогічний процесуальний механізм застосовано апеляційним судом у справах № 914/185/18 та № 916/1101/21 і підтримано Верховним Судом у постановах від 20.02.2020 та від 29.05.2025 відповідно).
6.30. Як наслідок, у всіх інших випадках, зокрема, при виявленні судом першої, апеляційної чи касаційної інстанцій обставин неправильного розрахунку або недоплати судового збору позивачем після закінчення відповідного провадження, (у суді першої, апеляційної, касаційної інстанцій) тобто після ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог, суд ані за заявою учасника справи, ані з власної ініціативи не має права стягувати до Державного бюджету України несплачений (недоплачений) заявником судовий збір за подання відповідного процесуального документа (позовної заяви, апеляційної чи касаційної скарг тощо).
6.31. Адже, як чинне процесуальне законодавство України, так і закони, якими затверджується Державний бюджет України на відповідний рік, не передбачають можливості достягнення судом недоплаченого судового збору за відсутності підстав, визначених нормою частини 2 статті 163 ГПК України, якою допускається реалізація судом відповідного права шляхом ухвалення додаткового рішення, якщо ним не вирішено питання про судові витрати (стаття 244 цього Кодексу).
В іншому разі достягнення судом недоплаченого судового збору за відсутності передбачених законом підстав призводитиме до порушення положень частини 2 статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.  
6.32. Крім того, в разі, коли суд такий неправильний розрахунок і недоплату судового збору позивачем до закінчення відповідного провадження (у суді першої, апеляційної, касаційної інстанцій) не виявив, то настання в подальшому щодо позовних вимог наслідків, подібних до тих, що передбачені статтею 174 ГПК України, процесуальне законодавство не передбачає. 
6.33. Таким чином, об`єднана палата погоджується із наведеними колегією суддів в ухвалі від 02.07.2025 доводами щодо випадків застосування частини 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір" та частини 2 статті 163 ГПК України, які передбачають повноваження суду втрутитися у визначення позивачем ціни позову, необхідної для обчислення належного до сплати розміру судового збору, оскільки помилка суду щодо перевірки та визначення дійсної вартості майна за умови наявності у нього процесуальних механізмів щодо її виправлення протягом розгляду справи не повинна перекладатися на учасника процесу (позивача або відповідача), тим більше, як за обставинами цієї справи - шляхом прийняття додаткового рішення через тривалий час після ухвалення основного рішення (більш ніж через 3 роки).
6.34. Наведене цілком узгоджуватиметься з вимогами чинного процесуального законодавства та унеможливить покладення на заявника надмірного тягаря у виді сплати (доплати) судового збору внаслідок помилки суду. Водночас, інше тлумачення зазначених норм, яке передбачає достягнення судом судового збору через тривалий проміжок часу, потенційно може призвести до послаблення контролю суду за сплатою учасниками справи належного розміру судового збору, позаяк уже після вирішення спору, за наявності чинного судового рішення, саме через тривалий термін часу зі сторони спору (відповідача або позивача) можуть бути стягнуті значні кошти за відсутності в нього можливості їх передбачити на етапі розгляду справи, що створює для відповідної сторони непропорційні та непередбачувані наслідки.
Разом з тим об`єднана палата звертає увагу на те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України). Одним з основних фундаментальних елементів принципу верховенства права є правова визначеність (legal certainty), яка вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується в певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзац 6 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 № 2-р/2017; абзац 6 підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 № 6-р/2019).
6.35. Діючи відповідно до законодавства, позивач як передумову судового розгляду справи визначає та сплачує судовий збір залежно від вартості майна, розрахунку стягуваних сум, змісту позовних вимог. Розмір належного до сплати в такому випадку судового збору відповідає ознакам прогнозованості очікуваних судових витрат як для самого позивача, так і для інших учасників справи. 
При цьому помилка позивача щодо майнової/немайнової природи позовних вимог, визначення кількості окремих позовних вимог, які підлягають оплаті судовим збором, об`єктивно не може змінювати розмір належного до сплати судового збору, звільняти від його сплати до Державного бюджету.
6.36. Статтями 174, 176 та 163 ГПК України передбачено вичерпний перелік механізмів контролю суду за сплатою судового збору в установленому законом розмірі, серед яких виділяється лише один винятковий спосіб - достягнення судом до Державного бюджету України недоплаченого позивачем судового збору в порядку, передбаченому частиною 2 статті 163 ГПК України. Таке примусове достягнення може бути реалізоване судом і шляхом ухвалення додаткового рішення, однак виключно за наявності підстав, визначених частиною 2 статті 163 ГПК України, тобто в разі, коли розмір судового збору попередньо визначає суд за умов очевидної невідповідності визначеної позивачем ціни позову дійсній вартості спірного майна або неможливості встановлення точної його ціни на момент пред`явлення позову.
У зв`язку з цим, у всіх інших випадках, у тому числі при виявленні судом першої, апеляційної чи касаційної інстанцій обставин неправильного розрахунку або недоплати судового збору позивачем після закінчення відповідного провадження (у суді першої, апеляційної, касаційної інстанцій), тобто після ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог, суд відповідної інстанції ані за заявою учасника справи, ані з власної ініціативи не має права стягувати до Державного бюджету України несплачений (недоплачений) заявником судовий збір за подання відповідного процесуального документа (позовної заяви, апеляційної чи касаційної скарг тощо), вже розглянутого по суті, у тому числі й шляхом ухвалення додаткового рішення.
6.37. Водночас, ймовірна помилка суду, яка може статися при перевірці та визначенні дійсної вартості майна, за умови наявності у нього процесуальних механізмів щодо її виправлення у порядку застосування положень частини 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір" та частини 2 статті 163 ГПК України, які визначають повноваження суду втрутитися у визначення позивачем ціни позову, необхідної для обчислення належного до сплати розміру судового збору, не повинна перекладатися на учасника процесу (позивача або відповідача) шляхом ухвалення додаткового рішення.
6.38. Оскільки правомірність застосування судом апеляційної інстанції зазначеного механізму контролю суду за сплатою судового збору в установленому законом розмірі підтверджено Верховним Судом у постанові від 29.05.2025 у справі № 916/1101/21, то об`єднана палата не вбачає підстав для відступу від висновку, викладеного у пунктах 61, 62 вказаної постанови.
Щодо розгляду касаційної скарги по суті
6.39. Господарський суд Черкаської області в порядку статті 244 ГПК України додатковим рішенням від 16.01.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2025, заяву ФОП Шевченка С. Я. задовольнив та достягнув з ТОВ "Централ фінанс" судовий збір в розмірі 64 571,81 грн із зарахуванням до Державного бюджету України з тих підстав, що розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви встановлено, зокрема, ухвалою Північного апеляційного суду від 11.11.2021, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору.
6.40. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів приміщення площею 179,11 м2 у нежитловій будівлі та стягнути з відповідачів солідарно 304 487 грн заборгованості з орендної плати, сплативши судовий збір у загальній сумі 9483,02 грн, обчислений, виходячи із розміру грошових вимог та вказаної позивачем вартості спірного майна.
6.41. Господарський суд Черкаської області рішенням від 16.09.2021 відмовив у задоволенні позову повністю. 
Висновків про те, що встановлена позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна, зазначене судове рішення не містить, що свідчить про відсутність регулювання спірних правовідносин положеннями частини 2 статті 163 ГПК України.
6.42. Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 11.11.2021 апеляційну скаргу ТОВ "Централ фінанс" на рішення Господарського суду Черкаської області від 16.09.2021 у цій справі залишив без руху та надав десятиденний строк для усунення її недоліків шляхом подання доказів сплати судового збору в розмірі 111 082,20 грн у встановленому порядку.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що при зверненні до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення коштів ТОВ "Централ фінанс" не доплатило судовий збір у сумі 64 571,81 грн, а саме: сплачено 9 483 грн замість 74 054,81 грн (із розрахунку 69 487,50 грн - за вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння та 4567,31 грн - за майнову вимогу про стягнення 304 487 грн). Тому при зверненні до суду з апеляційною скаргою судовий збір підлягав сплаті у сумі 111 082,20 грн (74 054,81 грн х 150 %), проте доказів сплати судового збору позивачем до апеляційної скарги додано не було.
6.43. Ухвалою від 15.12.2021 Північний апеляційний господарський суд апеляційну ТОВ "Централ фінанс" із доданими до неї матеріалами повернув скаржнику з огляду на те, що недоліки апеляційної скарги не були усунені. 
Позивач зазначену ухвалу в касаційному порядку не оскаржував.
6.44. Об`єднана палата наголошує на тому, що ухвали Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2021 і від 15.12.2021 у цій справі не містять посилання на застосування судом апеляційної інстанції механізму контролю суду за сплатою судового збору в установленому законом розмірі, визначеного частини 2 статті 163 ГПК України. 
6.45. 27.11.2024 до місцевого господарського суду надійшла заява ФОП Шевченка С. Я. про ухвалення додаткового рішення, у якій заявник просив зобов`язати позивача доплатити судовий збір в розмірі 64 571,81 грн як такий, що не був повністю сплачений при поданні позовної заяви, що вбачається з ухвали Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021 у цій справі.
6.46. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
6.47. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.
6.48. Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір" у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. 
Схожі положення містить частина 2 статті 163 ГПК України, відповідно до якої якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.
6.49. Оскільки зі змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в цій справі не вбачається того, що суди дійшли висновку про очевидну невідповідність визначеної позивачем ціни позову дійсній вартості спірного майна або неможливість встановити на момент пред`явлення позову точну його ціну, а процесуальний перегляд судових рішень з питань сплати судового збору не здійснювався, то об`єднана палата не вбачає передбачених частиною 2 статті 163 ГПК України виключних підстав для достягнення з позивача недоплаченого судового збору в сумі 64 571,81 грн при поданні позовної заяви, в тому числі й шляхом ухвалення додаткового рішення. 
6.50. У такому разі вірогідна помилка суду першої інстанції під час перевірки та визначення дійсної вартості майна за умови наявності у нього невикористаних процесуальних механізмів щодо її виправлення протягом розгляду справи не повинна перекладатися на учасника процесу (позивача або відповідача), тим більше, як за обставинами цієї справи - шляхом ухвалення додаткового рішення через тривалий час (більш як через 3 роки після ухвалення основного рішення).
6.51. Таким чином, у випадку, якщо позивач не сплатив судовий збір у повному обсязі, а суд першої інстанції виявив недоплату судового збору вже після ухвалення рішення по суті спору, то процесуальний обов`язок позивача сплатити судовий збір слід вважати припиненим, оскільки презюмується, що суд, не здійснивши перерахунок судового збору із урахуванням реальної ціни позову, визначив остаточний розмір судового збору. Як наслідок, відповідальність за вказану судову помилку не повинен нести позивач.
6.52. Отже, за умов відсутності підстав для застосування чи неможливості застосування процесуальних механізмів контролю суду за сплатою судового збору в установленому законом розмірі, визначених пунктом 6.29 цієї постанови, достягнення судом першої інстанції за додатковим рішенням несплаченого (недоплаченого) позивачем судового збору свідчитиме про порушення принципів правової визначеності та остаточності судового рішення, яке набрало законної сили.
Крім того, покладання на позивача обов`язку із доплати судового збору, розмір якого не було своєчасно визначено та стягнуто судом першої інстанції, а відповідну недоплату не було виявлено у процесі судового контролю за правильністю справляння судового збору, означатиме недотримання принципів верховенства права та пропорційності господарського судочинства.
6.53. Об`єднана палата також звертає увагу на подання ФОП Шевченком С. Я. заяви про ухвалення додаткового рішення шляхом достягнення з ТОВ "Централ фінанс" до Державного бюджету України 64 571,81 грн судового збору, що свідчить про фактичне подання відповідачем-2 такої заяви в інтересах держави поза відносинами представництва, тобто всупереч положенням частини 2 статті 4 та частин 3, 4 статті 53 ГПК України, за змістом яких юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, а в інтересах держави у визначених законом випадках із позовною чи іншою заявою, скаргою має право звертатися до суду виключно прокурор. 
6.54. Крім того, відповідно до статті 221 ГПК України (в редакції, чинній до 15.07.2025, тобто на час ухвалення оскаржуваного додаткового рішення) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.
Таким чином, виходячи зі змісту цієї статті, нею передбачено можливість вирішення питання про судові витрати сторони після ухвалення рішення по суті позовних вимог у порядку, передбаченому статтею 244 ГПК України, саме за результатами розгляду заяви саме тієї сторони, яка понесла судові витрати, але аж ніяк не можливість достягнення з однієї сторони (позивача) судових витрат у виді судового збору за заявою іншої сторони (відповідача). 
6.55. З огляду на викладене вище, об`єднана палата вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувані додаткове рішення та постанову - скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відповідача-2 про ухвалення додаткового рішення в справі № 925/1421/20 відмовити.
Щодо відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 29.05.2025 у справі № 916/1101/21, від 14.10.2024 у справі № 910/13167/22 щодо наявності у суду права стягувати у порядку статті 244 ГПК України до Державного бюджету України несплачений (недоплачений) заявником судовий збір за подання процесуального документа, зокрема і вже розглянутого по суті з ухваленням рішення у справі
6.56. Зі змісту ухвали від 02.07.2025 про передачу справи на розгляд об`єднаної палати вбачається, що колегія суддів вважає за необхідне відступити від правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 29.05.2025 у справі № 916/1101/21, від 14.10.2024 у справі № 910/13167/22 щодо питання застосування статті 244 ГПК України в контексті можливості достягнення недоплаченого судового збору за подання процесуального документа після ухвалення рішення по суті спору, вказуючи на подібність правовідносин зі справою № 925/1421/20.
6.57. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини" та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. 
6.58. Термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. 
6.59. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
6.60. Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала про те, що подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
6.61. Об`єднана палата, оцінивши насамперед за змістовим критерієм правовідносини в справах № 910/5740/21, № 916/1101/21 і № 910/13167/22 зі справою № 925/1421/20, дійшла таких висновків.
6.62. У справі № 925/1421/20, що розглядається, суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення в порядку статті 244 ГПК України з тих підстав, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2021 про залишення апеляційної скарги без руху встановлено недоплату позивачем в сумі 64 571,81 грн судового збору при зверненні до суду першої інстанції за позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення коштів. При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоплату судового збору позивачем, однак, як зазначено вище, рішення Господарського суду Черкаської області від 16.09.2021 та ухвали Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2021 і від 15.12.2021 у цій справі не містять як висновку про невідповідність встановленої позивачем ціни позову дійсній вартості спірного майна, так і посилань на застосування судом апеляційної інстанції механізму контролю суду за сплатою судового збору в установленому законом розмірі, визначеного частини 2 статті 163 ГПК України, що свідчить про відсутність регулювання спірних правовідносин положеннями зазначеної норми процесуального права (див. пункти 6.41- 6.44 цієї постанови).
6.63. Водночас, у справі № 910/5740/21 суд апеляційної інстанції ухвалив додаткову постанову від 11.12.2023 у порядку пункту 3 частини 1 статті 244 ГПК України, якою, зокрема, достягнув з позивачів до Державного бюджету України недоплачений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, виходячи з того, що:
1) за результатом розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що судовий збір за звернення з апеляційними скаргами відповідачів-1, 2 мав становити 6810 грн (2270х2х150%) і з урахуванням сплати відповідачами сум судового збору в розмірі 5675,02 грн, розмір недоплаченого судового збору за подання кожної апеляційної скарги становить 1134,98 грн;
2) суд першої інстанції помилково визнав вимогу про визнання права власності за 3 об`єкта нерухомості як одну немайнову вимогу, тому позивачами сплачено судовий збір за вимогу про визнання права власності за кожен об`єкт нерухомості як за вимогу немайнового характеру. Ураховуючи результат розгляду апеляційних скарг (з урахуванням недоплати відповідачем-1 та відповідачем-2 судового збору при зверненні з апеляційними скаргами в розмірі 1134,98 грн кожним), сума несплаченого судового збору підлягає достягненню до Державного бюджету України з кожного із позивачів по 1134,98 грн.
6.64. Тобто в справі № 910/5740/21 йдеться про помилку позивача щодо кількості позовних вимог, які підлягали оплаті судовим збором, яку суд своєчасно не усунув, а не про неправильне визначення вартості спірного майна.
6.65. У свою чергу, в справі № 916/1101/21(916/707/23) додатковою постановою суду апеляційної інстанції від 31.03.2025, яка була предметом касаційного перегляду (постанова Верховного Суду від 29.05.2025), стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олір Резорсіз" (відповідача-1) в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 18.03.2024 в розмірі 572 236,06 грн. Додаткову постанову мотивовано наявністю правових підстав для достягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олір Резорсіз" судового збору, сплаченого ним при поданні апеляційної скарги частково. При цьому апеляційний господарський послався на обставини, встановлені при ухваленні додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 01.04.2024 у цій справі, залишеного в силі постановою Верховного Суду 19.12.2024, а також висновки, викладені в зазначеній постанові. 
6.66. Верховний Суд під час касаційного перегляду додаткової постанови апеляційного суду в справі в справі № 916/1101/21(916/707/23) виходив з того, що відповідач-1 на момент звернення з апеляційною скаргою був обізнаний з дійсною вартістю спірного майна (земельних ділянок), встановленою місцевим господарським судом за результатами проведеної судової оціночно-земельної експертизи, а також розміром судового збору, який з урахуванням відповідної вартості підлягав сплаті при зверненні з позовною заявою. Зокрема такі відомості були зазначені в додатковому рішенні Господарського суду Одеської області від 01.04.2024, яке було оскаржено в апеляційному порядку на момент відкриття провадження за апеляційною скаргою на рішення місцевого господарського суду по суті спору.
Тобто, обставини, що зумовили ухвалення додаткової постанови суду апеляційної інстанції від 31.03.2025, ґрунтувалися на визначенні дійсної вартості спірного майна на час звернення з апеляційною скаргою та обізнаності заявника з такою вартістю.
6.67. Разом з тим, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в пункті 33 ухвали про прийняття цієї справи до розгляду від 01.08.2025 зауважив, що в справі № 910/13167/22 питання розподілу судового збору не вирішувалося шляхом застосування статті 244 ГПК України, а було здійснено судом апеляційної інстанції під час ухвалення постанови по суті вимог апеляційної скарги, тому відносини у справі № 910/13167/22 та у цій справі (№ 925/1421/20) є неподібними.
6.68. З огляду на викладене об`єднана палата вважає, що доводи колегії суддів при передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати в зв`язку з необхідністю відступу від висновків щодо застосування положень статті 244 ГПК України, викладених у постановах Верховного Суду від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, від 14.10.2024 у справі № 910/13167/22, від 29.05.2025 у справі № 916/1101/21, не отримали підтвердження, оскільки висновки, від яких пропонується відступити, сформульовані Верховним Судом за інших фактичних обставин і правового регулювання, які не є подібними до правовідносин у справі № 925/1421/20.
6.69. Таким чином, у об`єднаної палати відсутні підстави для відступу від висновків щодо застосування норм частини 2 статті 163 та частини 1 статті 244 ГПК України, викладених у постановах Верховного Суду від 29.05.2025 у справі № 916/1101/21, від 01.08.2024 у справі № 910/5740/21, які сформульовано в неподібних правовідносинах.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
7.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
7.2. Згідно з частиною 1 статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
7.3. Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, перевіривши застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права на підставі встановлених судами обставин справи і в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про часткову обґрунтованість вимог касаційної скарги позивача, в зв`язку з чим оскаржувані додаткове рішення та постанову необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви відповідача-2 про ухвалення додаткового рішення в справі № 925/1421/20.

Висновки про застосування норми права 
8. Згідно з частиною 2 статті 315 ГПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
8.1. Ураховуючи фактичні обставини справи, об`єднана палата вважає за необхідне сформулювати такий висновок щодо застосування положень пункту 3 частини 1 статті 244 ГПК України у подібних правовідносинах: 
"Статтями 174, 176 та 163 ГПК України передбачено вичерпний перелік механізмів контролю суду за сплатою судового збору в установленому законом розмірі, серед яких виділяється лише один винятковий спосіб - достягнення судом до Державного бюджету України недоплаченого позивачем судового збору в порядку, передбаченому частиною 2 статті 163 ГПК України. Таке примусове достягнення може бути реалізоване судом і шляхом ухвалення додаткового рішення, однак виключно за наявності підстав, визначених частиною 2 статті 163 ГПК України, тобто в разі, коли розмір судового збору попередньо визначає суд за умов очевидної невідповідності визначеної позивачем ціни позову дійсній вартості спірного майна або неможливості встановлення точної його ціни на момент пред`явлення позову.
У зв`язку з цим, у всіх інших випадках, у тому числі при виявленні судом першої, апеляційної чи касаційної інстанцій обставин неправильного розрахунку або недоплати судового збору позивачем після закінчення відповідного провадження (у суді першої, апеляційної, касаційної інстанцій), тобто після ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог, суд відповідної інстанції ані за заявою учасника справи, ані з власної ініціативи не має права стягувати до Державного бюджету України несплачений (недоплачений) заявником судовий збір за подання відповідного процесуального документа (позовної заяви, апеляційної чи касаційної скарг тощо), вже розглянутого по суті, у тому числі й шляхом ухвалення додаткового рішення.
Водночас, ймовірна помилка суду, яка може статися при перевірці та визначенні дійсної вартості майна, за умови наявності у нього процесуальних механізмів щодо її виправлення у порядку застосування положень частини 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір" та частини 2 статті 163 ГПК України, які визначають повноваження суду втрутитися у визначення позивачем ціни позову, необхідної для обчислення належного до сплати розміру судового збору, не повинна перекладатися на учасника процесу (позивача або відповідача) шляхом ухвалення додаткового рішення. 
Таким чином, у випадку, якщо позивач не сплатив судовий збір у повному обсязі, а суд першої інстанції виявив недоплату судового збору вже після ухвалення рішення по суті спору, то процесуальний обов`язок позивача сплатити судовий збір слід вважати припиненим, оскільки презюмується, що суд, не здійснивши перерахунок судового збору із урахуванням реальної ціни позову, визначив остаточний розмір судового збору. Як наслідок, відповідальність за вказану судову помилку не повинен нести позивач.
Отже, за умов відсутності підстав для застосування чи неможливості застосування процесуальних механізмів контролю суду за сплатою судового збору в установленому законом розмірі, визначених частиною 4 статті 174, частиною 13 статті 176 та частиною 2 статті 163 ГПК України ГПК України, достягнення судом першої інстанції за додатковим рішенням несплаченого (недоплаченого) позивачем судового збору свідчитиме про порушення принципів правової визначеності та остаточності судового рішення, яке набрало законної сили.
Крім того, покладання на позивача обов`язку із доплати судового збору, розмір якого не було своєчасно визначено та стягнуто судом першої інстанції, а відповідну недоплату не було виявлено у процесі судового контролю за правильністю справляння судового збору, означатиме недотримання принципів верховенства права та пропорційності господарського судочинства".

9. Судові витрати
9.1. Оскільки згідно з пунктом 4 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення, то при зверненні до судів апеляційної та касаційної інстанцій, позивач не був зобов`язаний сплачувати та фактично не сплачував судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг на додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 16.01.2025, що в свою чергу виключає здійснення розподілу відповідних судових витрат у порядку, передбаченому статтею 129 ГПК України (схожий висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.12.2019 у справі № 240/6150/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 910/2116/21 (910/17951/21), від 04.11.2024 у справі № 915/1701/21, від 16.01.2025 у справі № 923/69/22).
Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Централ фінанс" задовольнити частково.
2. Додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 16.01.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 у справі № 925/1421/20 скасувати.
3. У задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Шевченка Сергія Яковича про ухвалення додаткового рішення в справі № 925/1421/20 відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. І. Рогач

Судді І. М. Бенедисюк

О. В. Васьковський

Г. О. Вронська

В. А. Зуєв 

О. Р. Кібенко 

Т. М. Малашенкова

В. Г. Пєсков

Ю. Я. Чумак

З окремою думкою суддів Рогач Л. І., Васьковського О. В.
Постанову оформлено суддею Чумаком Ю. Я. в порядку частини 3 статті 314 Господарського процесуального кодексу України.