Справа № 306/246/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

11 червня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.
за участю секретаря судового засідання: Тайстра І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 травня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Вінер Е.А., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини
встановив:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина – житловий будинок в АДРЕСА_1 із земельними ділянками. Спадкоємцями першої черги є діти ОСОБА_3 , а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (дівоче прізвище- ОСОБА_7 ). ОСОБА_6 є матір`ю позивача та спадкоємцем першої черги. 
На момент відкриття спадщини з спадкодавцем ОСОБА_3 постійно проживав її син – ОСОБА_5 та її онука - ОСОБА_1 . Зазначає, що спадкування нею спадщини за бабусею ОСОБА_3 залежало від прийняття чи неприйняття спадщини спадкоємцями першої черги. Тобто дітьми ОСОБА_3 - спадкоємцями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ). 
З невідомих причин частина спадкового майна – одна земельна ділянка і житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 перебуває у власності ОСОБА_1 , яка є онучкою померлої ОСОБА_3 , спадкоємцем такої ж черги, як і позивач. 
Вважає, що має переважне право на отримання спадщини ОСОБА_3 . У зв`язку з неприязними відносинами і проживанням в іншій області, позивачу не було відомо про відмову від спадщини спадкоємицею ОСОБА_6 . Також позивачу не було відомо, що ОСОБА_5 помер і по його смерті відкрилась спадщина. Ніхто з близьких родичів, сусідів чи знайомих не повідомив про смерть. Тому нею пропущено строк подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, а саме – не було відомо про відмову від прийняття спадщини чи неприйняття спадщини спадкоємцями першої черги.
У зв`язку з викладеним просить визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном у три місяці з дати набрання рішенням суду чинності та визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті дядька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , терміном у три місяці з дати набрання рішенням суду чинності.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Вказує, що крім відповідачки ОСОБА_1 спадщину прийняла також ОСОБА_8 , ОСОБА_5 помер в квітні 2022 року, після прийняття спадщини.
ОСОБА_8 може мати інтерес до даної справи у зв`язку з поданням заяви про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Однак суд відмовив у задоволенні клопотання мотивуючи відмову тим, що в клопотанні позивача зазначено витребування доказів для встановлення черги спадкоємців, що не стосується предмету заявленого позову. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не вжив заходів для повного та всебічного розгляду справи, залучення до участі у розгляді справи всіх спадкоємців, які прийняли спадщину.
Також нотаріус надала інформацію, що 26.06.2021 на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом №251 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок в АДРЕСА_2 , на ім`я спадкоємця ОСОБА_1 . Однак суд не дочекався витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, витребувані ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2025 року, із Свалявського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у Мукачівському міжрегіонального управління Міністерства юстиції, які не надійшли і в системі Електронний суд станом на 03.06.2025– відсутні.
В оформленій ОСОБА_1 спадщині є суттєві розбіжності у документах. Спадщину прийняв ще один спадкоємець ОСОБА_8 , яка безпідставно і протиправно не залучена до розгляду справи. Відмови ОСОБА_5 від спадщини – немає.
З відповіді нотаріуса вбачається, що спадщину на будинок ОСОБА_1 оформляла в 2021 році, але як слідує з реєстру речових прав на нерухоме майно, спадковий будинок за ОСОБА_1 зареєстрований в 2024 році. Із земельних ділянок за ОСОБА_1 зареєстрована тільки одна земельна ділянка. Інші земельні ділянки не оформлені як спадщина.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, має право погодитись з прийняттям спадщини спадкоємцем, який пропустив строк прийняття спадщини, що є підставою для перерозподілу спадщини.
Тому не витребування доказів судом першої інстанції і незалучення до участі в розгляді справи ОСОБА_8 , яка відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину грубо порушило моє право на захист та грубо порушило права ОСОБА_8 , яка як спадкоємець прийняла спадщину безпідставно не була залучена до участі у розгляді справи.
Крім того, що стосується заявлених позовних вимог в частині визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті дядька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , терміном у три місяці з дати набрання рішенням суду чинності то суд не вмотивував винесене рішення та не зазначив правових підстав для відмови у визначенні додаткового строку прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
Також суд не врахував, що з іншими спадкоємцями позивачка перебуває у неприязних відносинах, що підтверджено рядом судових рішень, які набули законної сили. Про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини її ніхто не повідомляв. Про смерть спадкодавця ОСОБА_5 також їй ніхто не повідомляв. За вказаних підстав, нею було пропущено строк на прийняття спадщини. 

ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні судових витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень з ОСОБА_2 на її користь. Просить в цій частині скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень.
Вважає, що їй незаконно відмовлено в стягненні з позивача судових витрат, які вона вимушено понесла, через звернення позивачки до суду з явно штучним позовом, який по суті пред`являвся для того щоб «руками суду» отримати інформацію про майно ОСОБА_1 , інформацію, яка міститься в спадковій справі та іншу, оскільки самостійно здобути вказані документи ОСОБА_2 не має можливості, а тому намагалася в рамках даної справи витребувати документи, які жодним чином не стосувалися суті спору, так як для спірних правовідносин з`ясуванню підлягає дата смерті спадкодавця, відомості про зареєстрованих на момент смерті з спадкодавцем осіб та основне – поважні причини пропуску строку.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якій просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Вказує, що судом було належним чином досліджено всі наявні в справі докази та обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову. Всі доводи позивача зводяться до того, що судом першої інстанції не було витребувано за її заявами доказів, при цьому не вказано жодних поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини.

У дане судове засідання учасники справи не з`явились.
До початку розгляду спору від сторін по справі 10.06.2026 через підсистему «Електронний суд» надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. ОСОБА_2 підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила таку задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити без задоволення. Натомість, відповідач ОСОБА_1 просила задовольнити подану нею апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 через необґрунтованість такої.
Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 повідомлені про дату, час та місце судового засідання шляхом отримання судових повісток на їх офіційну електронну адресу, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками про доставку електронного листа від 27.01.2026 (а.с.150-151).
Сторони по справі не з`явились, однак такі були повідомлені про судове засідання належним чином, матеріалів справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, тому таку цивільну справу слід вирішити по суті.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, тоді як апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було заведено спадкову справу №129/2019 на підставі заяви про відмову від спадщини, поданої сином померлої, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який відмовився від спадкування на користь спадкоємця іншої черги – онучки померлої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та яка прийняла спадщину фактично вступивши у володіння спадковим майном.
26.06.2021 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на прийняття спадщини за законом за №251, на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 .
Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру №80593413 від 25.03.2025 спадкова справа за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 не заведена.
З довідки полянської сільської ради за №544/03-05 від 31.03.2025 вбачається, що на момент смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , були зареєстровані з нею за адресою АДРЕСА_2 наступні особи: ОСОБА_5 – ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_10 – ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_11 – ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_12 – ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_12 – ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_8 – ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях: 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Таким чином, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини. Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (див. постанови Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17).

З матеріалів справи вбачається та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач та відповідач померлої були її онучками.
На момент смерті спадкодавця, з нею за однією адресою проживали та були зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 наступні особи: ОСОБА_5 – ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_10 – ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_11 – ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_12 – ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_12 – ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_8 – ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Згідно відповіді Свалявської державної нотаріальної контори від 26.03.2024 за №178/01-16 спадкова справа за померлою ОСОБА_3 заведена 21.08.2019 за №129/2019. Син померлої ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини на користь онуки померлої, відповідача у справі – ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Інших заяв від інших спадкоємців померлої до Свалявської державної нотаріальної контори не надходило. Відомості про інше спадкове майно в Свалявській державній нотаріальній конторі, відсутні.
Згідно ч. 1 ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Положеннями ч. 1 ст. 1265 ЦК України визначено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.
Таким чином, ОСОБА_14 , відноситься до четвертої черги спадкування за законом, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сім`єю на момент смерті такої не менш як п`ять років, що також підтверджується наданими до позовної заяви податковими деклараціями ОСОБА_1 та довідкою Полянської сільської ради за №544/03-05 від 31.03.2025.
ОСОБА_2 відноситься у п`яту чергу спадкування за законом та чинне законодавство зобов`язує особу, яка бажає прийняти спадщину за померлим та не проживала з померлим на час відкриття спадщини звернутися із заявою до нотаріуса чи нотаріальної контори протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини. 
ОСОБА_2 до Свалявської ДНК чи до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , не зверталась. Зворотного суду позивачкою не доведено.
Водночас, вирішуючи питання про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід враховувати наступну практику Верховного Суду.
Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (див. пункти 53 - 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18).
У суді першої інстанції на обґрунтування причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_2 посилалась на наявність неприязних відносин між сестрою ОСОБА_1 та проживання позивачки в іншій області. Саме через ці причини ОСОБА_2 не було відомо про відмову ОСОБА_5 від прийняття спадщини за померлою бабусею та прийняття спадщини онукою померлої – відповідачкою ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції визнав такі причини пропуску неповажними та необ`єктивними, з чим також погоджується й суд апеляційної інстанції.
ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за померлою ОСОБА_3 після майже шести років з моменту відкриття спадщини, тобто зі значним пропуском шестимісячного строку. Більше того, як уже зазначалось вище, із заявою про прийняття спадщини до державного чи приватного нотаріуса позивачка не зверталась, не вчиняла активних дій для встановлення спадкової маси та для встановлення повного кола спадкоємців.
Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.
Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, він не скористався правом на прийняття спадщини, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 520/10377/17, провадження № 61-48230св18, від 11 серпня 2021 року у справі № 720/1079/19, провадження № 61-14663св20, від 22 січня 2020 року у справі № 592/18695/18, провадження № 61-13558св19.
Неприязні відносини ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та проживання позивачки в іншій області не є об`єктивними та непереборними обставинами, які унеможливлювали подання позивачкою у визначений законом строк заяви про прийняття спадщини.
Крім цього, саме пасивна поведінка позивачки, яка згідно загальновідомих фактів є людиною з вищою юридичною освітою та є адвокатом, яка повинна знати про норми законодавства у сфері спадкування, призвела до пропуску законодавчо визначеного строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Щодо строку для прийняття спадщини за померлим ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , то апеляційним судом встановлено, що такий відмовився від прийняття спадщини за померлою ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру за №80593413 від 25.03.2022 спадкова справа за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 не заведена, але виявлено співпадіння інформації про спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 .
Однак, із даним позовом про надання їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_2 звернулася 15.04.2025, тобто через три роки після смерті ОСОБА_5 , а підстави для неподання заяви позивачкою для прийняття спадщини є аналогічними з тими, які уже зазначались вище, а тому такі також є неповажними, необ`єктивними та необґрунтованими.
Окремо слід звернути увагу на те, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 в справі №686/5757/23.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , в більшій мірі, зводяться до непогодження із ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 14.04.2025 про відмову у витребуванні доказів із Полянської сільської ради щодо проживання за однією адресою з її померлою бабусею ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану щодо відповідачки, копію заяви про відмову від спадщини за ОСОБА_3 , подану її сином ОСОБА_5 , копію заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини за померлою ОСОБА_3 , тощо.
Проте, слід погодитись з позицією суду першої інстанції, що такі докази не пов`язані з визначенням позивачці додаткового строку на прийняття спадщини та жодним чином не впливають на констатацію того факту, що строк для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_2 було пропущено з неповажних та необ`єктивних причин. Тому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні поданого позивачкою клопотання про витребування таких доказів, оскільки це могло призвести до процесуального затягування та порушення розумних строків розгляду справи.
З вищенаведеного слідує, що рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 травня 2025 року в цій частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 слід відмовити, а оскаржуване рішення в цій частині залишити без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , то така не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності нею заявлених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10 000,00 гривень.
Переглядаючи судове рішення в частині витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів керується наступним.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.
З огляду на викладене вище відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Козар М.М. уклав з відповідачкою ОСОБА_1 28.02.2025 договір про надання правової допомоги б/н, згідно якого адвокат приймає на себе доручення щодо виконання функцій представника та надання правової допомоги для захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта в цивільній справі №306/246/25, щодо поновлення строку на прийняття спадщини, а клієнт зобов`язується виплатити адвокату винагороду за надання правової допомоги.
За надання правничої допомоги клієнт погоджується виплатити адвокату гонорар за виконану роботу в сумі 10 000,00 гривень (п. 4 Договору).
Згідно розрахунку виконаних робіт за №03/25 від 02.04.2025 адвокат Козар М.М. надав ОСОБА_1 наступні послуги: надання консультації з правових питань – 1 500,00 гривень; складання відзиву на позовну заяву – 4 500,00 гривень; складання додаткових пояснень – 2 000,00 гривень; участь в судових засіданнях – 1 500,00 гривень; витрати друк, копіювання, транспортні витрати – 500 гривень. Загалом – 10 000,00 гривень.
Відповідно до товарного чеку від 02.04.2025 за надання правової допомоги адвокатом Козаром М.М. згідно договору від 28.02.2025 видано чек на суму 10 000,00 гривень.
Суд першої інстанції відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу надану відповідачці ОСОБА_1 адвокатом Козаром М.М. керувався тим, що товарний чек наданий адвокатом не є належним доказом, який підтверджує сплату за надані послуги, а тому відмовив у стягненні 10 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
З такою позицією суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, оскільки судом не взято до уваги, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.
Адвокатом Козаром М.М. на підтвердження наданих та сплачених послуг професійної правничої допомоги надав: Договір про надання правової допомоги №б/н від 28.02.2025, ордер про надання професійної правничої допомоги від 02.04.2025, розрахунок виконаних робіт №03/25 від 02.04.2025 та товарний чек із сумою 10 000,00 гривень щодо фактично наданих послуг професійної правничої допомоги.
Тому, суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі підтверджені належними та допустимими доказами у справі.
Визначаючи суму, яка підлягає задоволенню, колегія суддів враховує наданий адвокатом розрахунок виконаних робіт №03/25 від 02.04.2025 та зазначає, що сума 5 000,00 гривень з огляду на характер спору, а також враховуючи участь адвоката у судовому засіданні від 20.05.2025 та представництво інтересів відповідачки в суді першої інстанції відповідає принципам розумності, об`єктивності та пропорційності наданих послуг адвокатом у Свалявському районному суді Закарпатської області під час розгляду даної справи.
Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 травня 2025 року в частині витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню та в цій частині слід ухвалити нове судове рішення про часткове стягнення витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у сумі 5 000,00 гривень.
Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню лише в частині відхилених витрат на професійну правничу допомогу та ухваленню в цій частині нового судового рішення про часткове стягнення витрат на професійну правничу допомогу, що є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 . Тоді як апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, що в свою чергу є підставою для залишення рішення суду без змін стосовно заявлених позовних вимог. 

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 12, 81, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 травня 2025 року, скасувати в частині відхилених витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з  ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 5 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

У стягненні решти розміру витрат на професійну правничу допомогу, відмовити. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: