УХВАЛА

22 червня 2026року
м. Київ

справа № 607/2084/25
провадження № 61-7661 ск 26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кметик Ярослав Степанович, на постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

1. У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, у якому просила: (1) визнати незаконним та скасувати наказ голови правління Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» (далі - ПрАТ «Тернопільміськгаз») № б/н від 5 листопада 2024 року про оголошення догани; (2) визнати незаконним та скасувати наказ голови правління ПрАТ «Тернопільміськгаз» від 27 грудня 2024 року № 342/к/тм про звільнення із займаної посади на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); (3) поновити ОСОБА_1 у ПрАТ «Тернопільміськгаз» з дати звільнення на посаді першого заступника голови правління ПрАТ «Тернопільміськгаз»; (4) стягнути з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення до дня поновлення на роботі; (5)стягнути з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

2. Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 15 травня 2024 року позов задовольнив частково.

2.1. Визнав незаконним та скасував накази голови правління ПрАТ «Тернопільміськгаз» від 27 грудня 2024 № 342/к/тм «Про застосування заходу стягнення до першого заступника голови правління ОСОБА_1 » та від 27 грудня 2024 року № 307/к/тр «Про припинення трудового договору (контакту)» про звільнення ОСОБА_1 із посади першого заступника голови правління ПрАТ «Тернопільміськгаз» на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

2.2. Поновив ОСОБА_1 на посаді першого заступника голови правління ПрАТ «Тернопільміськгаз» з 27 грудня 2024 року.

2.3. Стягнув з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на користь ОСОБА_1 629 168,24 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період із 28 грудня 2024 року до 27 жовтня 2025 року, із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів.

2.4. Стягнув із ПрАТ «Тернопільміськгаз» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн, а також 121,12 грн судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

2.5. Стягнув з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на користь держави 2 422,40 грн.

2.6. У решті вимог відмовив.

3. Постановою від 06 березня 2026 року Тернопільський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ПрАТ «Тернопільміськгаз».

3.1. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2025 року скасував.

3.2. Ухвалив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог.

4. У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана та підписана Кметиком Я. С. , на постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року.

5. Ухвалою від 14 квітня 2026 року Верховний Суд повернув касаційну скаргу особі, яка її подала з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 393 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

6. Також у квітні 2026 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кметик Я. С., на постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення, оскільки згідно з поштовим штемпелем на конверті відправлена до Верховного Суду 22 квітня 2026 року.

7. Верховний Суд ухвалою від 06 травня 2026 року поновив строк на касаційне оскарження, касаційну скаргу залишив без руху та встановив заявнику строк для виконання вимог ухвали - 10 днів з дня її вручення.

8. Ухвалою від 28 травня 2026 року Верховний Суд касаційну скаргу повернув заявнику, у зв`язку із неповним виконанням ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху, а саме: чітко не виклав підстави касаційного оскарження та не конкретизував підстави касаційного оскарження, з огляду на пункти 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

9. У червні 2026 року до Верховного Суду за допомогою засобів поштово зв`язку втретє надійшла касаційна ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кметик Я. С., на постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

10. Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з огляду на таке.

11. Підставою для звернення до Суду з касаційною скаргою заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2021 року № 235/7740/18-ц, від 06 грудня 2023 року у справі № 757/35715/19, від 07 вересня 2020 року у справі № 761/20961/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 757/14922/17-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 592/6444/16-ц, у постановах Верховного суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-120цс12, від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13, від 21 травня 2014 року у справі № 6?33цс14 та інших.

12. Так в ухвалі від 28 травня 2026 року Верховний Суд роз`яснив заявнику, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення відповідно до частини сьомої статті 185 ЦПК України.

13. Водночас, у втретє поданій касаційній скарзі заявник не усунув недоліки які стали підставою для повернення попередньо поданої касаційної скарги, не навів підстав касаційного оскарження постанови Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року та належним чином не обґрунтував їх, формально зазначивши постанови Верховного Суду, які, на його думку, не були враховані судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи.

14. Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що Законом України № 460-IX від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» за поданням Президента України Зеленського В. О. були суттєво обмежені повноваження Верховного Суду щодо відкриття касаційного провадження. Закон набрав чинності 08 лютого 2020 року.

15. Так, якщо до зазначених змін частина друга статті 389 ЦПК України передбачала, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, то зазначеним законом частина друга статті 389 ЦПК України викладена в новій редакції.

16. Починаючи з 08 лютого 2020 року учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, які не підлягають касаційному оскарженню, з підстави неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

17. Неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права без наведення визначених випадків є підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України:
1) ухвал суду першої інстанції, вказаних у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього ЦПК України, після їх перегляду в апеляційному порядку;
2) ухвал суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал.

18. Пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України вимагає, що у касаційній скарзі повинно, зокрема, бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

19. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

20. Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України є зазначення норми права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права; безпосередній висновок судів попередніх інстанцій, який такому суперечить; обґрунтування подібності правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

21. Тобто, зазначення лише реквізитів (номерів справ) або коротких цитат із постанов Верховного Суду без детального аналізу їх релевантності до конкретних обставин справи, а також без належного аналізу мотивів та висновків судів попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях не може вважатися належним обґрунтуванням касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

22. Необхідним є детальний аналіз застосованої норми права та висновку Верховного Суду на предмет релевантності до конкретних обставин справи, а також належне обґрунтування розбіжності цього висновку з висновками судів попередніх інстанцій.

23. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

24. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

25. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.

26. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

27. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

28. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

29. У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

30. Тобто у касаційній скарзі повинно бути зазначено конкретний (конкретні) пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України, на підставі якого (яких) подається касаційна скарга та обґрунтовано (мотивовано) наявність цієї підстави (підстав).

31. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України судоустрій та судочинство визначаються виключно законами України.

32. Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України визначає, що основними засадами судочинства, зокрема, є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

33. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово підкреслював, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - ЄКПЛ) суд має бути «встановлений законом», що відбиває принцип верховенства права, який є невід`ємною складовою системи захисту, встановленої ЄКПЛ та Протоколами до неї.

34. Передусім зазначена вимога має тлумачитися буквально з точки зору наявності правової основи існування суду, адже метою її закріплення у пункті 1 статті 6 ЄКПЛ є необхідність забезпечення того, щоб організація судової системи у демократичному суспільстві регулювалася саме законом, ухваленим парламентом, особливо в державах, де право є кодифікованим. «Закон» у розумінні пункту 1 статті ЄКПЛ включає передусім законодавство, прийняте для встановлення та визначення компетенції судових органів.

35. Фраза «встановлений законом» охоплює не лише правову основу існування «суду», однак і дотримання судом правил, якими він має керуватися. Компетенційна складова «суду, встановленого законом» відбиває, зокрема використання судом при розгляді та вирішенні справ виключно повноважень, передбачених процесуальним законодавством.

36. Тож відповідно до усталеної практики ЄСПЛ вихід суду за межі повноважень, встановлених законом, порушує компетенційну складову поняття «суд, встановлений законом», гарантованого у пункті 1 статті 6 ЄКПЛ.

37. Отже виключно законом України, ухваленим Верховною Радою України, можуть визначатися випадки та підстави касаційного провадження; у Верховного Суду відсутні підстави відступати від приписів закону, крім окремих виключних випадків, коли пряме виконання приписів закону в обставинах конкретної справи не поставить під загрозу порушення саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 ЄКПЛ.

38. Крім цього, частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими з чого вбачається, що коректне визначення підстав касаційного оскарження має суттєве значення.

39. Водночас заявник у своїй касаційній скарзі не зазначає, на яку саме підставу (підстави) касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України він посилається, тобто скарга подана з порушенням вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

40. Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що належним зазначенням підстави касаційного оскарження судових рішень є посилання в касаційній скарзі на відповідний пункт (1-4) частини другої статті 389 ЦПК України, з наведенням його змісту та з викладенням належного обґрунтування відповідної підстави касаційного оскарження.

41. Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення.

42. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. (частини перша та друга статті 18 ЦПК України).

43. Заявник дійсно відповідно до норм ЦПК України має право на повторне звернення до суду касаційної інстанції, але це не означає наявності у особи безумовного права повторно звертатися із касаційною, ігноруючи вимоги рішення Верховного Суду, невиконання якого стало підставою для повернення такої касаційної скарги заявнику, обґрунтоване виключно незгодою заявника із таким рішенням та/або невірним тлумаченням заявником норм права. Повторне звернення з касаційною скаргою можливе у випадку усунення обставин, що стали підставою для повернення касаційної скарги.

44. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кметик Я. С. не виконано вимоги ухвал Верховного Суду 06 травня 2026 року про залишення касаційної скарги без руху, а також не перестали існувати обставини, що стали підставою для повернення касаційної скарги ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2026 року, тому касаційна скарга підлягає поверненню.

45. Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 2, 185, 260, 392, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кметик Ярослав Степанович, на постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди вважати неподаною та повернути заявнику.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя /підпис/ В. В. Пророк