Справа № 307/1245/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

10 червня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів: 
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В., 
суддів: Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судового засідання: Тайстри І.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Гримут В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання частки у майні

встановив:

30 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення частки у майні.
Позовна заява мотивована тим, що з 01 серпня 2004 року по 20 жовтня 2006 року він та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням суду з питань сім`ї та прав неповнолітніх м. Гімарашн від 02 березня 2018 року (Португальська Республіка), яке набрало законної сили 13 квітня 2018 року.
Ухвалою Тячівського районного суду від 10 квітня 2019 року зазначене рішення іноземного суду визнано на території України (справа № 307/2675/18).
За час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме, 08 вересня 2005 року вони придбали житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було оформлено за ОСОБА_3 .
Позивач зазначав, що вищевказаний будинок є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки був придбаний саме за час його проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується постановою Закарпатського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 307/1052/18 за його позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння. Вказане судове рішення набрало законної сили.
22 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування спірного будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі № 304.
Позивач вважаючи себе особою, яка має право оспорювати вищевказаний договір дарування, хоча й не є стороною цього договору, зазначає, що має майновий інтерес та заінтересований у тому, щоб житловий будинок, що був предметом цього договору, повернувся у власність до ОСОБА_3 , оскільки придбаний за час їхнього спільного проживання однією сім`єю і вибув з їхньої спільної власності без його згоди. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати договір дарування від 22 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійсним, визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 , та визначити йому 1/2 частку у праві власності на вказаний житловий будинок та залишити вказане майно у їхній спільній частковій власності.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки його перебіг відносно порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду, почався 23 квітня 2015 року, коли йому стало відомо, що ОСОБА_3 без його згоди подарувала спірний будинок ОСОБА_5 , а з цим позовом звернувся після спливу більше 5 років. Про застосування позовної давності заявлено ОСОБА_2 . Інші позовні вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, визначення 1/2 частки у праві власності та залишення даного будинку у їхній спільній з ОСОБА_3 , частковій власності також задоволенню не підлягають, як похідні вимоги.

ОСОБА_1 оскаржив рішення в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильних висновків про пропущення позивачем строків позовної давності, не врахувавши, що такий переривався поданням ОСОБА_1 позову до ОСОБА_3 предметом якого є частина вимог, право на які має позивач, а тому неправомірно відмовлено у заявленому позові.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 30 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2021 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування від 22 січня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. за реєстром № 304.
Визнано будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з постановою Закарпатського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, представники відповідачів адвокати Чирик А.І. та Кунців П.Р. подали до Верховного Суду касаційні скарги. Та за результатом розгляду таких постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2023 року скасовано постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд не перевірив чи був добросовісним набувач спірного майна – ОСОБА_2 , не дослідив усі наявні у справі докази та дійшов передчасного висновку про задоволення позову щодо визнання недійсним оспорюваного договору лише за фактом відсутності згоди позивача як співвласника майна.
Також суду апеляційної інстанції слід дослідити та оцінити доводи сторін щодо поважності пропуску строку позовної давності у цій справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Та ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, оскільки перебіг позовної давності стосовно його порушеного права за захистом якого звернувся у суд розпочався 23.04.2015 року, тоді як з цього дня і до моменту звернення до суду пройшло більше 5-ти років. А доказів наявності обставин, які б свідчили про зупинення або переривання перебігу позовної давності чи наявності доказів поважності причин пропущення позовної давності позивачем не надано суду.
Втім, з такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів за наступних мотивів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю у період з 01 серпня 2004 року по 20 жовтня 2006 року, що підтверджено рішенням Суду у справах сім`ї та неповнолітніх Гімарайнш Трибуналу судового округу Брага Португальської Республіки від 02 березня 2018 року, яке набрало законної сили 13 квітня 2018 року, т. 1, а. с. 14-49.
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 квітня 2019 року визнано в Україні рішення Суду у справах сім`ї та неповнолітніх Гімарайнш Трибуналу судового округу Брага Португальської Республіки у справі № 793/17.6 Т8 GMR, яке було ухвалене 02 березня 2018 року та набрало законної сили 13 квітня 2018 року та яким визнано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично проживали спільно у період з 01 серпня 2004 року до 20 жовтня 2006 року (справа № 307/2675/18). Зазначена ухвала суду була предметом апеляційного та касаційного перегляду за результатами якого залишено в силі, т. 1, а.с. 58-73. 
08 вересня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 133,1 кв. м, що посвідчено державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори у реєстрі № 2-2431, т. 1, а.с. 8.
22 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування спірного житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі № 304, т. 1, а.с. 11-13. 
ОСОБА_2 03 серпня 2020 року подала до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, т. 1, а.с. 100.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, ч. 1 ст. 2 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, ч. 1 ст. 16 ЦК України.
Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч. 2 ст. 74 СК України).
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У ч. 3 ст. 65 СК України зазначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до статті 369 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути встановлена письмово і нотаріально посвідчена.
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, ч. 4 ст. 369 ЦК України.
Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.
Матеріали справи містять докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 серпня 2004 року по 20 жовтня 2006 року, що підтверджено рішенням Суду у справах сім`ї та неповнолітніх Гімарайнш Трибуналу судового округу Брага Португальської Республіки від 02 березня 2018 року, що набрало законної сили 13 квітня 2018 року, яке ухвалою Тячівського районного суду від 10 квітня 2019 року було визнано в Україні.
За час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу 08 вересня 2005 року згідно Договору купівлі-продажу, який нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №2-2431 ОСОБА_3 купила у ОСОБА_6 житловий будинок по АДРЕСА_1 , т. 1, а.с. 8.
Та в подальшому, 22.01.2009 р. на підставі договору Дарування домоволодіння, який нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 304, ОСОБА_3 подарувала своїй доньці ОСОБА_7 домоволодіння АДРЕСА_1 . Зміст зазначеного договору не містить посилання на ту обставину, що даний правочин вчинено зі згоди за письмовою заявою ОСОБА_1 , яка б була нотаріально посвідчена.
Наведене стверджує ту обставину, що ОСОБА_3 уклала даний правочин в супереч вимог ч. 3 ст. 65 СК України і чч. 2, 4, ст. 369 ЦК України, що наділяє ОСОБА_1 правом на звернення до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним.

Вирішуючи дану позовну вимогу, колегія суддів зважає на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, яка відступила від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/18, шляхом його уточнення та зазначила наступне:
- ” 8.60. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.
8.61. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
8.62. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
8.63. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.
8.64. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.
8.65. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
8.66. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16.
8.67. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи ? контрагента за таким договором“.
Тобто, у даній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
З`ясовуючи питання чи являлась ОСОБА_2 добросовісним набувачем домоволодіння АДРЕСА_1 за Договором дарування домоволодіння від 22.01.2009 р., колегія суддів виходить з наступного. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 виклала оцінку добросовісності набувача майна за договором. Зокрема: « 45. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).
46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
47. Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).
48. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо ».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 виснувала, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто у того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. 
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). 
Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).
Так Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 910/17006/23 зазначила, що особа може бути визнана добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений за відсутності у продавця права на відчуження. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. 
Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. 
Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. 
Таким чином, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупності трьох умов: 
а) набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; 
б) майно має бути отримане за відплатним договором; 
в) власник має втратити володіння цим майном з власної волі. 

За обставинами переглядаємої справи, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 отримала у дар від своєї матері ОСОБА_3 згідно договору дарування від 22.01.2009 року. Тобто, ОСОБА_2 набула право власності на спірний житловий будинок на підставі безвідплатного правочину. Крім цього, ОСОБА_2 набула спірний житловий будинок АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 , яка не мала права його відчужувати без письмової згоди ОСОБА_1 , що нотаріально посвідчена. Це вказує на те, що ОСОБА_1 як співвласник спірного нерухомого майна втратив право власності на таке не з власної волі.
У період з вересня 2002 року по жовтень 2006 сторонами було набуто відповідне нерухоме майно, а саме: матір ОСОБА_3 – ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 12.09.2002 року набула у дар від ОСОБА_9 житловий будинок АДРЕСА_2 ; 
згідно Договору купівлі продажу від 08.09.2005 р. ОСОБА_3 купила житловий будинок АДРЕСА_1 ;
та 11 жовтня 2006 р. ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу за №8995 було придбано житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_3 . 
Ба більше, не дивлячись на це матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_3 достатності грошових коштів для самостійного придбання декількох житлових будинків без участі ОСОБА_1 . 
Станом на 22.01.2009 року день укладення ОСОБА_3 договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 на користь своєї доньки ОСОБА_7 , останній виповнилось 16 років 6 місяців і 7 днів, тобто вона була неповнолітньою. Зазначене вказує на те, що ОСОБА_3 мала обов`язок по здійсненню матеріального забезпечення своєї доньки, а саме нести витрати по забезпеченню її природних потреб, вирішувати її побутові потреби пов`язані з проживанням у відповідному житлі, тому ОСОБА_2 не тільки могла, а і мала усі реальні можливості знати, та дізнатись про обставини роботи, проживання матері у Португальській Республіці, її фінансові можливості та стосунки з ОСОБА_1 . Виходячи з реальних фінансових можливостей ОСОБА_3 за належного розсуду ОСОБА_2 мала відповідну можливість з`ясувати, чи такі житлові будинки придбано її матір`ю самостійно, чи разом за участі іншої людини.
Крім цього, ОСОБА_2 не навела суду жодних обґрунтованих доводів стосовно обставин, які б вказували на вчинення таких дій з огляду на те, що вони були пов`язані з вимушеністю чи необхідність прийняття нею даного житлового будинку у дар від матері, та що такий договір не був укладений на шкоду інтересів ОСОБА_10 . Тим більше, що станом на 22.01.2009 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вже більше двох років проживали у зареєстрованому шлюбі не рахуючи того періоду, коли вони проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.08.2004 року.
Колегія суддів вказує також на те, що спірний житловий будинок ОСОБА_2 не придбавала у ОСОБА_3 , а набула такий безвідплатно згідно договору дарування, що свідчить про ущербність ознак добросовісності в поведінці ОСОБА_2 як зареєстрованого володільця нерухомого майна. Той факт, що спірний житловий будинок було безпосередньо зареєстровано за ОСОБА_3 та наявність у зв`язку із цим можливості самостійно таким розпорядитись на користь ОСОБА_2 , сам по собі не спростовує презумпцію спільної сумісної власності такого нерухомого майна.
Наведене у своїй сукупності дає колегії суддів відповідні правові підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 не може вважатися добросовісною особа, яка зареєстрована володільцем спірного нерухомого майна, позаяк знала чи могла знати про порушення порядку реалізації спірного житлового будинку або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону, що призвело до позбавлення ОСОБА_1 ідеальної частки в спільній сумісній власності.

Щодо застосування строку позовної давності.
Встановленою є та обставина, що на підставі договору Дарування домоволодіння, який нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 304 від 22.01.2009 р., ОСОБА_3 подарувала своїй доньці ОСОБА_7 домоволодіння АДРЕСА_1 . 
З даним позовом про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання частки у майні ОСОБА_1 звернувся до суду 30 квітня 2020 року. 
У зв`язку із цим, 03 серпня 2020 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, т. 1, а.с. 100-101.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).
Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, оскільки перебіг позовної давності стосовно його порушеного права за захистом якого звернувся у суд розпочався 23.04.2015 року, тоді як з цього дня і до моменту звернення до суду пройшло більше 5-ти років. А доказів наявності обставин, які б свідчили про зупинення або переривання перебігу позовної давності чи наявності доказів поважності причин пропущення позовної давності позивачем не надано суду.
З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів з огляду на наступні мотиви.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Звертаючись у суд 30.04.2020 року з позовом про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання частки у майні, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що строк позовної давності перервався внаслідок його звернення 16 квітня 2018 року у справі № 307/1052/18 із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок у частці та витребування такого житлового будинку. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.05.2019 року залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 03.02.2020 року відмовлено у задоволенні зазначеного позову через те, що ОСОБА_1 не заявив вимоги про скасування договору дарування спірного майна від 22.01.2009 року, а також, що ним обрано неналежний спосіб захисту. 
07 листопада 2014 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі № 307/4052/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, скасування державного акту про право власності на землю та розподіл майна. В свою чергу ОСОБА_1 у даній справі 26 січня 2015 року подав зустрічні позовну заяву (в якій уточнював позовні вимоги) до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 і ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_4 .
Звертаючись із даним зустрічним позовом в справі № 307/4052/14-ц ОСОБА_1 маючи намір вже після розірвання шлюбу врегулювати з ОСОБА_3 питання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, що було ними набуто за час спільного проживання без реєстрації шлюбу та будучи впевнений у тому, що є співвласником набутого нерухомого майна, тому і звернувся 26.01.2015р. із зустрічним позовом до ОСОБА_3 . Проте під час розгляду даної справи у судовому засіданні 23.04.2015 року адвокат Довганич М.І. надав суду та йому копію договору Дарування від 12.09.2002 року житлового будинку АДРЕСА_2 , своїй матері ОСОБА_8 та копію договору купівлі-продажу від 08.09.2005 року на ОСОБА_3 житлового будинок АДРЕСА_1 і договору купівлі-продажу від 21.09.2005 року земельної ділянки за цією ж адресою, та копію договору Дарування від 22.01.2009 року житлового будинок АДРЕСА_1 , своїй дочці ОСОБА_2 . 
Відтак, починаючи з наступного дня після 23 квітня 2015 року для ОСОБА_1 розпочався перебіг позовної давності, який закінчився 24 квітня 2018 року в зв`язку із тим, що ОСОБА_3 не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того факту, що повідомляла ОСОБА_1 про факт вчинення нею правочину щодо Дарування нею своїй доньці ОСОБА_2 їх спільного сумісного житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Запроваджений нормами ЦК України інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві.
Згідно положень чч.2, 3 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Згідно зі ст.263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
З наведених норм статей 263 та 264 ЦК України вбачається, що переривання перебігу позовної давності відрізняється від зупинення перебігу позовної давності тим, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Натомість у випадку зупинення позовної давності від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг цього строку продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку.
Переривання строків позовної давності для ОСОБА_1 відбулось внаслідок подання ним 16.04.2018 року (справа №307/1052/18) позовної заяви до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 права власності. Рішенням Тячівського районного суду від 27.05.2019 р. яке постановою Закарпатського апеляційного суду від 03.02.2020 р. залишено без змін, у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що договір Дарування від 22.01.2009 року не визнавався недійсним судом та обрання неналежного способу захисту, т.1, а.с. 50-51, 53-57. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 пункти 128, 129, така відступила задля забезпечення правової визначеності та єдності судової практики щодо однакового застосування норми ч.2 ст.264 ЦК України від висновку, сформульованого у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункт 6.37) щодо того, що «Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається». 
Враховуючи той факт, що у справі №№307/1052/18 ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги лише щодо частини позовних вимог, право на заявлення якої мав позивач то зазначена обставина є свідченням того, що позовна давність перервалась та трирічний строк позовної давності для ОСОБА_1 починаючи з 16.04.2018 року розпочався заново та в межах такого останній і звернувся 30.04.2020 року з даними позовними вимогами, які є предметом перегляду апеляційного суду.
За встановлених обставин, колегія суддів дійшла до думки, що звернувшись 30.04.2020 року до суду із даним позовом ОСОБА_1 не пропустив строк позовної давності на звернення із позовом для захисту порушеного права. Відтак, вимога ОСОБА_2 про відхилення позовних вимог у зв`язку із тим, що Волошин пропустив трирічний строк позовної давності не знайшла свого підтвердження, тому така не підлягає задоволенню.

Матеріалами справи доведено, що починаючи з 01.08.2004 року по 19.10.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тоді як тільки 20 жовтня 2006 року між ними зареєстровано шлюб.
Відповідно до положень ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що придбаний згідно Договору купівлі продажу від 08.09.2005 р. житловий будинок АДРЕСА_1 , який ОСОБА_3 хоч і оформила за собою, належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.
Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є підставними та підлягають задоволенню.

Як зазначено в ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, ч. 2 ст. 370 ЦК України.
За приписами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.
Також в ч. 1 ст. 70 СК України зазначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як зазначено в ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вище колегія суддів зазначала, що ОСОБА_3 розпорядилась на користь ОСОБА_2 житловим будинком АДРЕСА_1 , у цілому, тобто й 1/2 ідеальною частиною, яка належала ОСОБА_1 без письмової згоди та не останнього, яка б була нотаріально посвідчена. Оскільки колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 вважається недобросовісною особою в спірному правочині так-як знала чи могла знати про порушення порядку реалізації спірного житлового будинку або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону, тому договір дарування домоволодіння від 22 січня 2009 року, що зареєстрований в реєстрі за №304, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є недійсним в на житловий будинок АДРЕСА_1 . Відтак, колегія суддів дійшла до думки, що договір дарування домоволодіння від 22 січня 2009 року, що зареєстрований в реєстрі за №304 є недійсним в 1/2 ідеальній частці, тоді як іншою 1/2 ідеальною часткою ОСОБА_3 могла розпорядитись на власний розсуд. 
А звідси, позовні вимоги в цій частині вимог підлягають частковому задоволенню. 

Стосовно позовної вимоги про визначення 1/2 частки права власності на житловий будинок із залишенням такого у спільній частковій власності.
У ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зокрема, вирішення питання про поділ нерухомого майна, а саме житлового будинку, в натурі, про визначення часток у праві власності на нього, пов`язується, із встановленням реального стану і дійсної вартості нерухомого майна, змін цього стану та вартості на відповідні періоди часу, що мають значення для вирішення такого спору. Зміни в нерухомому майні, в його технічних характеристиках (ремонт, добудова, перебудова, покращення, влаштування комунікацій тощо), ступінь участі співвласників в утриманні, покращенні нерухомого майна та пов`язаних з цим витратах, інші подібні обставини мають істотне значення у спорі про визначення часток співвласників у праві власності на нерухоме майно.
Безпосередньо дані обставини є предметом доказування, у разі заявлення вимог про визначення часток у праві власності на нерухоме майно, та обов`язок їх доказування лежить на позивачеві, який на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору та його обґрунтування.
А як передбачено ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.
Колегія суддів наголошує на тому, що після того як спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_3 08.09.2005 року на підставі договору купівлі-продажу, остання такий подарувала 22.01.2009 року за договором дарування домоволодіння ОСОБА_7 . Після отримання у дар такого житлового будинку, нею було здійснено капітальний ремонт будинку, та продовжувала здійснювати утримання даного будинку.
ОСОБА_2 заперечила ту обставину, що ОСОБА_1 цікавився спірним житловим будинком, а саме його технічним станом, та не здійснював утримання такого, а лише 26.01.2015 року вперше заявив позовні вимоги про визнання такого спільною сумісною власністю. 
В свою чергу ОСОБА_1 не спростував даної обставини. А тим більше, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України ним не подано жодних доказів, які б підтверджували, що з моменту набуття 08.09.2005 року в період спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та до моменту звернення 30.04.2020 року з даним позовом, технічні характеристики та вартість даного житлового будинку не змінилися. Крім цього, ОСОБА_1 не надав суду доказів, які б давали можливість визначити його реальну частку у праві власності на будинок із врахуванням обставини, що мають істотне значення у справі. Також, ОСОБА_1 не довів тієї обставини, що за ним належить визнати саме 1/2 частку в спірному житловому будинку, оскільки не узгоджуються з вище зазначеним. Той факт, що законом установлена презумпція рівності часток колишнього подружжя сама по собі не є достатньою підставою для визначення саме таких часток у праві спільної власності, якщо існують інші обставини, які дають підстави для відступу від цієї презумпції.
Наведені обставини не дозволяють колегії суддів задовольнити позовну вимогу про визначення 1/2 частки права власності на житловий будинок із залишенням такого у спільній частковій власності, позаяк така є недоведеною.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Відтак, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційних скаргах, які мають значення для вирішення даного спору. 
Наведеного вище суд першої інстанції у повній мірі не врахував, та помилково дійшов висновку про відхилення заявленого позову. 

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є частково порушеним, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасування з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно частини 1, пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Та у разі задоволення позову - на відповідача.
Апеляційним судом задоволено тільки дві позовні вимоги, тому з відповідачів підлягає стягненню тільки судовий збір за ці дві позовні вимоги. 
За подання двох позовних вимог ОСОБА_1 сплатив 1681,60 гривню, за подання апеляційної скарги з врахуванням того, що задоволено тільки дві позовні вимоги, сплачено судовий збір у сумі 2 522,40 гривень, т.1, а.с. 1, 190, 196.
А звідси, ОСОБА_1 за розгляд поданого позову судом першої інстанції та апеляційної інстанції в задоволеній частині сплачено судовий збір на загальну суму 4 204,00 (1681,60+2522,40) гривні, який належить розділити на 2-х відповідачів то отримаємо по 2 102,00 гривні, які й належить стягнути з кожного відповідача на користь позивача.
Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

у х в а л и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2021 року, скасувати та постановити у цій справі постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Житловий будинок АДРЕСА_1 , визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 від 22 січня 2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. за реєстровим № 304, визнати недійсним в 1/2 ідеальній частці.

У решті заявлених вимог, відмовити

Стягнути із ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_5 та ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_7 судові витрати у розмірі по 2 102,00 гривні з кожної, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 22 червня 2026 року.

Головуючий: 
Судді: