П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/10636/26	

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.,
повний текст судового рішення
складено 28.04.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Голуб В.А.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року у справі № 420/10636/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 13.04.2026 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, в якій позивач просить суд:
визнати бездіяльність та протиправні дії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області щодо не виплати інфляційних коштів компенсації за рішенням суду з перерахунку понесених втрат частини заробітної плати за не виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді з 01 лютого 2022 року по 31 серпня 2023 року;
стягнути інфляційну компенсацію понесених втрат частини заробітної плати за не виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді з 01 лютого 2022 року по 31 серпня 2023 року у розмірі 130 098, 01 гривень (сто тридцять тисяч дев`яносто вісім гривень одна копійка) з Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.
Ухвалою від 28 квітня 2026 року Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні заяви позивача (вх. № 44482/26 від 24.04.2026) про поновлення строку звернення до суду. Позовну заяву ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – повернув позивачеві.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду позивач подав апеляційну скаргу. Так, ОСОБА_1 зауважив, що строк на подачу позовної заяви був пропущений із поважних причин та він має бути поновлений, адже позивач ніколи не був згодний з діями відповідача та безперервно здійснював захист своїх прав. Крім того, ОСОБА_1 наголосив, що спори про виплату заробітної плати не можуть обмежуватись строками позовної давності.
Враховуючи вищевикладене, апелянт просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строк звернення до суду з позовом, скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року у справі № 420/10636/26.
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу. Так, представник Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області вказав, що строк звернення до суду з вимогою про стягнення інфляційної компенсації позивачем пропущено. Ця компенсація за своєю правовою природою є санкцією, яка накладається на роботодавця, і не є ані заробітною платою, ані іншою належною працівникові виплатою.
З огляду на викладене вище, відповідач вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою і підлягає залишенню без змін через несвоєчасне звернення позивача до суду та відсутність об`єктивних перешкод, які б не залежали від його волі, для поновлення цього строку.
Крім того, відповідач просить суд витрати, пов`язані із розглядом справи, а саме поштові витрати в сумі 144 грн на відправку відзиву позивачеві, стягнути із позивача на користь відповідача.
Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до частини другої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якою передбачено, що апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Так, питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, урегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".
Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
За правилами статті 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Вказаними положеннями закону встановлено обов`язок підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу громадян провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості.
При цьому умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.
За обставинами цієї справи, фактичне погашення заборгованості за рішенням суду відбулося лише після вжиття заходів щодо зміни способу порядку виконання рішення суду по справі № 420/21852/23, а саме 22 лютого 2025 року відповідачем було перераховано залишок у розмірі 148 627, 69 грн, 
Водночас при виплаті середнього заробітку відповідачем не виплачено позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, що зумовило звернення позивача до суду з цим позовом.
Таким чином, саме з дати виплати позивачу середнього заробітку (22.02.2025) позивач був обізнаний про порушення свого права і саме із цією датою пов`язано перебіг строку звернення до суду з позовом про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
А отже, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду є вірним.
При цьому, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі № 708/447/23 вказав, що виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість належним чином реалізовувати працівником своє право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, внаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.
А тому доводи апелянта про віднесення середнього заробітку до складових заробітної плати є помилковими. Навіть у разі його віднесення до структури заробітної плати, стаття 233 КЗпП України чітко встановлює тримісячний строк звернення до суду.
Водночас, у цій справі позивачем вказаний строк пропущено більш ніж на рік.
В контексті з наведеними обставинами, суд також зазначає, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання верховенства права, а точніше, одного з його елементів - правової визначеності.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява № 23436/03).
В той же час, причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Слід також додати, що позивачем не вказано жодної підстави та не надано жодного доказу на підтвердження об`єктивних і непереборних причин для поновлення строку звернення до суду. Посилання на безперервний захист своїх прав не свідчить про неможливість звернення до суду більш ніж на рік з дня, коли позивач дізнався про порушення своїх прав. Навпаки, така поведінка позивача свідчить про його активну позицію у захисті своїх прав.
Як наслідок, колегія суддів не вбачає підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були наявні підстави для повернення позовної заяви.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи позивача викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 28 квітня 2026 року - без змін.
Щодо відшкодування поштових витрат відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Водночас, у ч. 3 ст. 132 КАС України наведено вичерпний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи. Докладніше кожна з категорій цих витрат конкретизована у ст.ст. 134, 135, 137, 138 КАС України, зокрема:
1. витрати на професійну правничу допомогу (ст. 134 КАС України);
2. витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду (ст. 135 КАС України);
3. витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз (ст. 137 КАС України);
4. витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, вчиненням інших процесуальних дій, підготовкою справи до розгляду (ст. 138 КАС України).
Вжитий у ст. 138 КАС України термін «інших процесуальних дій» стосується вчинення учасниками справи, або особами, які не є учасником судового процесу, дій пов`язаних саме з процесом доказування (збір доказів, їх огляд та забезпечення) у справі.
Встановлення законом вичерпного переліку судових витрат означає, що на присудження судом саме цих витрат у разі настання відповідних обставин (задоволення позову, залишення його без розгляду, чи закриття провадження у справі), а не будь-яких інших може розраховувати особа, що звернулася до суду з позовом.
Разом з цим, поштові витрати не відносяться до судових витрат, передбачених зазначеним вище переліком, а тому такі витрати не можуть бути предметом відшкодування за наслідками розгляду судової справи, оскільки КАС України не передбачає їх відшкодування.
Керуючись статтями 2, 5, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року у справі № 420/10636/26 - залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року у справі № 420/10636/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		В.А. Голуб	
Судді	  	Ю.В. Осіпов   В.О. Скрипченко