КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2026 року м. Київ справа №320/25003/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції архітектури та містобудування України, першого заступника Київської міської державної адміністрації Поворозника Миколи Юрійовича, заступника голови Київської міської державної адміністрації Непоп Вячеслава Івановича, заступника голови Київської міської державної адміністрації Пантелеєва Петра Олександровича, Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в особі директора Попович Оксани Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Директор Громадської організації "Міжнародне антикорупційне бюро" Папач Петро Павлович про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Державної інспекції архітектури та містобудування України, першого заступника Київської міської державної адміністрації Поворозника Миколи Юрійовича, заступника голови Київської міської державної адміністрації Непоп Вячеслава Івановича, заступника голови Київської міської державної адміністрації Пантелеєва Петра Олександровича, Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в особі директора Попович Оксани Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Директор Громадської організації "Міжнародне антикорупційне бюро" Папач Петро Павлович про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Першого заступника Голови Київської міської державної адміністрації Поворозника Миколи Юрійовича, яка полягає у невжитті заходів щодо зупинення незаконного будівництва за адресою: м. Київ, вулиця Велика Житомирська 16, неподанні позову про знесення самочинно збудованого об`єкта - надбудови (6 поверху) за адресою: м, Київ, вул. Велика Житомирська, 16 та невжитті заходів щодо незаконного використання укриття (підвального приміщення), як торгівельний та розважальний заклад;
- визнати протиправною бездіяльність Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі керівника Новицького Олександра Валерійовича, яка полягає у невжитті заходів щодо зупинення незаконного будівництва за адресою: м. Київ, вулиця Велика Житомирська 16 та неподанні позову про знесення самочинно збудованого об`єкта - надбудови (6 поверху) за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16;
- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 Заступника голови Київської міської державної адміністрації, яка полягає у навмисному невжитті заходів щодо зупинення незаконного будівництва за адресою: м. Київ, вулиця Велика Житомирська 16;
- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_3 , заступника голови Київської міської державної адміністрації, яка полягає у невжитті заходів щодо зупинення незаконного будівництва за адресою: м. Київ, вулиця Велика Житомирська 16;
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради в особі директора Попович Оксани Михайлівни (Київської міської державної адміністрації) яка полягає у невжитті заходів щодо зупинення незаконного будівництва за адресою: м. Київ, вулиця Велика Житомирська 16, неподанні позову про знесення самочинно збудованого об`єкта - надбудови (6 поверху) за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16;
- зобов`язати Першого заступника Голови Київської міської державної адміністрації Поворозника Миколи Юрійовича вжити заходів щодо зупинення незаконного будівництва за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, звернутись з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта - надбудови (6 поверху) за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16;
- зобов`язати Державну інспекцію архітектури та містобудування України (Код ЄДРПОУ 44245840, бульв. Лесі Українки, 26, м. Київ, 01133) звернутись з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта - надбудови (6 поверху) за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16;
- зобов`язати Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в особі директора Попович Оксани Михайлівни вжити заходів щодо зупинення незаконного будівництва за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16 та звернутись з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта - надбудови (6 поверху) за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16.
В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, на її переконання, протягом тривалого часу здійснюються незаконні будівельні роботи, які вона кваліфікує як самочинну реконструкцію будинку з надбудовою шостого поверху та іншими будівельними втручаннями у конструкцію будівлі. Позивач вказує, що спірний будинок розташований в історичній частині міста Києва та має статус щойно виявленого об`єкта культурної спадщини. На думку позивача, такий статус об`єкта зумовлює необхідність особливого контролю з боку органів державної влади та місцевого самоврядування, а будь-які будівельні роботи на такому об`єкті можуть виконуватися лише за наявності належно оформленої проектної, дозвільної та погоджувальної документації. Позивач пов`язує порушення своїх прав із тим, що незважаючи на численні звернення до органів державної влади та місцевого самоврядування, відповідачі, на її переконання, не забезпечили належного реагування на незаконне будівництво, не організували ефективної перевірки, не зупинили виконання будівельних робіт, не встановили винних осіб, не видали приписи та не звернулися до суду із позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта. Позивач зазначає, що роботи за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, здійснювалися без документів, які дають право на виконання будівельних робіт. На підтвердження цього вона посилається, зокрема, на відповіді органів влади, з яких убачається, що за параметром пошуку відповідної адреси у Реєстрі будівельної діяльності не виявлено документів, які дають право на виконання підготовчих чи будівельних робіт, а також документів, що засвідчують прийняття об`єкта в експлуатацію. Окремо позивач наголошує на тому, що ДІАМ у відповіді на звернення фактично підтвердила відсутність у Реєстрі будівельної діяльності документів щодо будівельних робіт за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16. На думку позивача, така обставина сама по собі мала бути достатньою підставою для вжиття заходів державного архітектурно-будівельного контролю, зупинення будівельних робіт та подальшого звернення до суду з позовом про знесення самочинної надбудови. Окрім цього, позивач також вказує, що будівельні роботи становлять небезпеку для мешканців будинку та суміжних будинків, оскільки, за її твердженням, втручання у несучі конструкції, добудова поверху, облаштування ліфтової шахти та інші будівельні роботи можуть створювати загрозу міцності, надійності та безпечній експлуатації будівлі. У зв`язку з цим, на переконання позивача, бездіяльність органів влади порушує не лише її індивідуальні права, а й публічний інтерес у сфері безпеки будівництва, охорони культурної спадщини та належного містобудівного контролю. Також зазначено, що позивач та громадська організація «Міжнародне антикорупційне бюро» неодноразово зверталися до КМДА, ДІАМ, Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва, Департаменту охорони культурної спадщини та інших органів із заявами щодо незаконної реконструкції спірного будинку. Проте відповідачі обмежувалися формальним листуванням, пересиланням звернень між органами, повідомленням про неможливість проведення перевірок або залишенням звернень без розгляду, водночас фактичного припинення будівельних робіт не забезпечили. Позивач вважає, що Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва, ДІАМ та посадові особи КМДА мали обов`язок вжити активних заходів реагування, оскільки їм було відомо про можливе самочинне будівництво. При цьому, на думку позивача, відповідачі не можуть посилатися на процедурні обмеження або неявку заявника на засідання комісії, оскільки за наявності очевидних ознак незаконного будівництва та небезпеки для мешканців органи контролю повинні були діяти самостійно. Позивач також стверджує, що залишення звернення без розгляду через неявку заявника на засідання комісії не може вважатися належним реагуванням органу контролю, оскільки предметом звернення були не приватні інтереси заявника, а питання можливого порушення містобудівного законодавства, безпеки людей та збереження об`єкта культурної спадщини. Таким чином, правова позиція позивача зводиться до того, що відповідачі, будучи обізнаними про здійснення будівельних робіт без належної дозвільної документації, не виконали покладені на них законом повноваження щодо державного архітектурно-будівельного контролю, не припинили будівельні роботи, не забезпечили належної перевірки, не видали приписів та не звернулися до суду із позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта. У зв`язку із чим позивач вважає, що наявні усі підстави для задоволення вимог позову.
За результатом автоматизованого розподілу, справу №320/25003/25 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Леонтовичу А.М.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.06.2025 позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху з підстав не сплати судового збору. Встановлено п`ятиденний строк з дня одержання копії ухвали для усунення наведених у ній недоліків.
На виконання вимог ухвали суду позивачем подано заяву про усунення недоліків.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.09.2025 відкрито спрощене провадження без проведення судового засідання.
На адресу суду 24.02.2026 позивачем через відділ документального забезпечення і контролю (канцелярія) Київського окружного адміністративного суду було подано заяву про відвід судді Київського окружного адміністративного суду Леонтовича А.М.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 визнано необґрунтованим відвід судді Леонтовича А.М.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Леонтовича А.М. відмовлено (суддя Войтович І.І.).
06.03.2026 від позивача на адресу Київського окружного адміністративного суду надійшла заява щодо необхідності задоволення відводу судді Леонтовича А.М.
09.03.2026 суддею Леонтовичем А.М. подано заяву про самовідвід.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 заяву про самовідвід судді Леонтовича А.М. задоволено.
Матеріали адміністративної справи №320/25003/25 передано до відділу документального забезпечення і контролю (канцелярії) Київського окружного адміністративного суду для визначення складу суду у відповідності до вимог частини 1 статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського окружного адміністративного суду матеріали адміністративної справи №320/25003/25 передано на розгляд судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.03.2026 прийнято адміністративну справу №320/25003/25 до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею Парненко В.С. одноособово. Розгляд справи розпочато спочатку.
Позивачем подано заяви від 13.04.2026 року (зареєстровано судом 20.04.2026 року) та від 28.05.2026 року (зареєстровано судом 08.06.2026 року), в яких просив призначити судове засідання з викликом сторін у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.07.2026 відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_1 про призначення судового засідання з викликом сторін.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.07.2026 визнано необґрунтованим відвід судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С. у справі № 320/25003/25.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.07.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С. в адміністративній справі № 320/25003/25 відмовлено (суддя Панченко Н.Д.). 
Державна інспекція архітектури та містобудування України у поданому відзиві заперечила заявлені позовні вимоги та просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Так, основним доводом ДІАМ є те, що позивач помилково визначила ДІАМ як суб`єкта, який повинен був здійснювати заходи державного архітектурно-будівельного контролю щодо спірного об`єкта. ДІАМ зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на території міста Києва повноваження щодо об`єктів класу наслідків СС1 та СС2 здійснює Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва, тоді як ДІАМ здійснює відповідні повноваження щодо об`єктів класу наслідків СС3. ДІАМ вказує, що позивач посилається на належність об`єкта до класу наслідків СС3, однак не надає належних доказів на підтвердження такого твердження. Саме по собі посилання на те, що будинок є щойно виявленим об`єктом культурної спадщини, на думку ДІАМ, не доводить належності цього об`єкта до класу наслідків СС3. Крім того, ДІАМ звертає увагу, що будинок за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, згідно з наведеними у справі даними, внесений до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, однак не внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Отже, на переконання ДІАМ, позивач помилково ототожнює правовий статус щойно виявленого об`єкта культурної спадщини зі статусом пам`ятки культурної спадщини, тоді як ці правові режими не є тотожними. ДІАМ також зазначає, що не залишила звернення без реагування. Зокрема, за зверненням громадської організації було здійснено перевірку відомостей Реєстру будівельної діяльності, за результатами якої за параметром пошуку адреси об`єкта будівництва: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16 – не виявлено інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, а також документів щодо прийняття об`єкта в експлуатацію. Водночас, оскільки здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю щодо цього об`єкта, на думку ДІАМ, виходило за межі її повноважень, звернення було скеровано до Департаменту ДАБК міста Києва для розгляду за належністю. Також ДІАМ зазначає, що стаття 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не передбачає автоматичного звернення органу державного архітектурно-будівельного контролю до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта лише на підставі звернення фізичної чи юридичної особи. Такому зверненню має передувати встановлення факту самочинного будівництва компетентним органом, видача припису та невиконання такого припису у визначений строк. Отже, ДІАМ вважає, що у неї не виникло обов`язку звертатися до суду з позовом про знесення надбудови, оскільки позивач не довела належності спірного об`єкта до компетенції ДІАМ, а також не довела наявності всіх законодавчо визначених передумов для звернення саме ДІАМ до суду.
Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва у поданому відзиві також заперечив проти задоволення позову. Департамент зазначає, що є спеціально уповноваженим органом у сфері державного архітектурно-будівельного контролю на території міста Києва щодо об`єктів, віднесених до його компетенції, однак здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю відбувається не довільно, а виключно у порядку, визначеному законодавством, зокрема Порядком №553. Департамент посилається на те, що за зверненням щодо можливого порушення вимог містобудівного законодавства за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, було ініційовано процедуру розгляду звернення комісією. Заявника було повідомлено про дату, час і місце засідання комісії. У зв`язку з неявкою заявника розгляд звернення було перенесено на іншу дату, про що заявника повідомлено повторно. Після повторної неявки заявника звернення було залишено без розгляду. Департамент наголошує, що залишення звернення без розгляду було не проявом бездіяльності, а наслідком застосування прямо передбаченої процедури. На думку Департаменту, Порядок №553 імперативно визначає наслідки повторної неявки заявника на засідання комісії — залишення звернення без розгляду. Тому, як стверджує Департамент, він не мав правових підстав для подальшого розгляду такого звернення в межах відповідної процедури. Також Департамент зазначає, що залишення звернення без розгляду не позбавляло позивача або заявника права повторно звернутися до Департаменту з новою заявою про порушення містобудівного законодавства, надати документи та забезпечити участь у засіданні комісії. Водночас позивач, на думку Департаменту, замість використання такої можливості обрала судове оскарження бездіяльності, якої фактично не було. Департамент також заперечує проти твердження позивача про те, що він був зобов`язаний провести позапланову перевірку незалежно від участі заявника. На думку Департаменту, у період воєнного стану проведення позапланових заходів державного архітектурно-будівельного контролю має здійснюватися з урахуванням спеціальних обмежень, встановлених постановою Кабінету Міністрів України №303, а також за наявності належних підстав, визначених Порядком №553. Крім того, Департамент зазначає, що сама по собі наявність звернення або припущення заявника про незаконність будівництва не є достатньою підставою для автоматичного звернення органу до суду з позовом про знесення об`єкта. Для цього необхідно встановити факт самочинного будівництва у передбаченому законом порядку, видати припис, надати строк для добровільного усунення порушень та зафіксувати невиконання такого припису.
Київська міська державна адміністрація та її посадові особи, до яких заявлено позовні вимоги, також заперечили проти задоволення позову. Відповідачі зазначають, що заступники голови КМДА, зокрема ОСОБА_3 та інші посадові особи, не є органами державного архітектурно-будівельного контролю та не наділені спеціальними повноваженнями самостійно здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль, проводити перевірки, видавати приписи про усунення порушень містобудівного законодавства або звертатися до суду з позовами про знесення самочинного будівництва. Відповідачі вказують, що Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва є окремим спеціально уповноваженим органом, який здійснює відповідні функції на території міста Києва. Натомість посадові особи КМДА можуть здійснювати організаційні, координаційні чи управлінські функції в межах розподілу повноважень, однак такі функції не є тотожними повноваженням органу державного архітектурно-будівельного контролю. КМДА та її посадові особи також зазначають, що позивач не довела, які саме її особисті права чи охоронювані законом інтереси порушені діями або бездіяльністю кожного із зазначених відповідачів. На їхню думку, позов побудований переважно на загальних посиланнях на суспільний інтерес, незаконність будівництва та необхідність реагування органів влади, однак не містить належного обґрунтування конкретного порушеного права позивача. Крім того, відповідачі вказують на неналежність обраного способу захисту, оскільки позивач фактично просить суд зобов`язати органи влади та посадових осіб подати інший позов до суду. На їхню думку, такий спосіб захисту може бути застосований лише за наявності прямого, чіткого та безумовного обов`язку відповідного органу вчинити саме таку дію, чого у цій справі не доведено.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, підставою для звернення позивача до суду стали обставини, пов`язані з виконанням будівельних робіт за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, які позивач розцінює як незаконну реконструкцію будинку з надбудовою шостого поверху.
Із матеріалів справи вбачається, що будинок за вказаною адресою розташований у центральній частині міста Києва. Позивач стверджує, що цей будинок має статус щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, а тому будь-яке втручання в його конструктивні елементи або зовнішній вигляд повинно здійснюватися з дотриманням спеціального правового режиму, встановленого законодавством у сфері охорони культурної спадщини та містобудівної діяльності.
Судом встановлено, що у зв`язку з виконанням будівельних робіт за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, позивач та громадська організація «Міжнародне антикорупційне бюро» неодноразово зверталися до органів державної влади та місцевого самоврядування із заявами, скаргами та зверненнями. 
Зміст цих звернень зводився до необхідності перевірити законність виконання будівельних робіт, встановити наявність чи відсутність дозвільних документів, припинити роботи, притягнути винних осіб до відповідальності та ініціювати питання знесення надбудови.
Також судом встановлено, що ДІАМ отримувала звернення щодо цього об`єкта.
За результатами розгляду звернення ДІАМ перевірила відомості Реєстру будівельної діяльності за параметром пошуку адреси об`єкта будівництва: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, та повідомила заявника про відсутність у Реєстрі інформації і документів, що дають право на виконання підготовчих чи будівельних робіт, а також документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Водночас ДІАМ, вважаючи, що спірний об`єкт не належить до її компетенції, скерувала звернення до Департаменту ДАБК міста Києва для розгляду за належністю. 
Також судом встановлено, що Департамент ДАБК міста Києва отримав звернення щодо можливого порушення містобудівного законодавства за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16. 
У зв`язку з цим Департаментом було ініційовано розгляд звернення комісією відповідно до Порядку №553. 
Заявника було повідомлено про дату, час і місце засідання комісії. 
Через неявку заявника розгляд звернення було перенесено. 
Після повторної неявки заявника звернення залишено без розгляду. 
Матеріали справи не містять доказів того, що за результатами належно проведеної перевірки компетентним органом було складено акт перевірки, яким встановлено факт самочинного будівництва саме в розумінні статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Також матеріали справи не містять доказів того, що компетентним органом державного архітектурно-будівельного контролю видавався припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності щодо спірного об`єкта, що такий припис був вручений особі, яка здійснила або здійснює будівництво, що особі було надано строк для добровільного виконання припису, а також що такий припис не був виконаний у встановлений строк.
Судом також встановлено, що позивач заявляє вимоги не лише до спеціально уповноважених органів у сфері державного архітектурно-будівельного контролю, а й до посадових осіб КМДА. 
Отже, фактичні обставини справи свідчать про наявність між сторонами спору щодо належності та достатності реагування органів влади на звернення позивача і громадської організації щодо будівельних робіт за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16. 
Разом з тим, предметом судового розгляду у цій справі є не безпосереднє встановлення законності чи незаконності будівельних робіт як таких, а перевірка наявності або відсутності протиправної бездіяльності конкретних відповідачів у межах заявлених позовних вимог.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відносини, що виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами Конституції України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про архітектурну діяльність», Закону України «Про охорону культурної спадщини», Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №553, Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1340, постанови Кабінету Міністрів України №303 від 13.03.2022, а також підзаконними актами, які визначають порядок реалізації повноважень у сфері державного архітектурно-будівельного контролю та охорони культурної спадщини.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначена конституційна норма має визначальне значення для вирішення цього спору, оскільки позивач просить суд зобов`язати відповідачів вчинити конкретні дії — вжити заходів щодо зупинення будівництва та звернутися до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта. 
Отже, для задоволення таких вимог суд має встановити не лише факт існування певної проблемної ситуації у сфері містобудування, а саме наявність у кожного конкретного відповідача прямого, визначеного законом обов`язку вчинити саме ті дії, яких вимагає позивач.
Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється, зокрема, шляхом планування територій, моніторингу забудови, державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, ліцензування у визначених законом випадках, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів та здійснення інших повноважень, передбачених законом.
Цією ж статтею визначено систему органів, які здійснюють державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. До органів державного архітектурно-будівельного контролю належать структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а також виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад.
Отже, законодавець прямо розмежовує органи державного архітектурно-будівельного контролю та орган державного архітектурно-будівельного нагляду. Це розмежування має значення для визначення належного суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого належить вчинення тих чи інших дій.
Стаття 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає повноваження органів державного архітектурно-будівельного контролю та особливості їх здійснення. Зокрема, законом передбачено, що відповідні повноваження можуть здійснюватися виконавчими органами місцевого самоврядування або структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у межах переданих їм повноважень.
З огляду на це, у місті Києві значення має наявність спеціально утвореного органу державного архітектурно-будівельного контролю — Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на який покладено здійснення відповідних повноважень у межах компетенції, визначеної законом та положенням про цей Департамент.
Стаття 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає класи наслідків (відповідальності) будівель і споруд. Об`єкти будівництва поділяються на об`єкти з незначними наслідками — СС1, середніми наслідками — СС2 та значними наслідками — СС3.
Клас наслідків об`єкта має значення не лише для проєктування і виконання будівельних робіт, а й для визначення компетентного органу, який здійснює державний архітектурно-будівельний контроль. Саме тому твердження позивача про належність об`єкта до класу СС3 повинно підтверджуватися належними доказами, а не лише припущеннями або посиланням на історичний чи культурний статус будівлі.
За змістом статті 32 Закону, до значних наслідків — СС3 — належать, зокрема, об`єкти, які за своїми характеристиками можуть створювати значний рівень небезпеки для життя і здоров`я людей, мають істотні соціально-економічні наслідки у разі відмови, а також окремі об`єкти, прямо визначені законом. Водночас не кожен об`єкт, що розташований в історичній частині міста або має статус щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, автоматично є об`єктом класу СС3.
Стаття 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає право на виконання будівельних робіт. Виконання будівельних робіт може здійснюватися після набуття замовником відповідного права у порядку, передбаченому законом, зокрема після подання повідомлення, реєстрації декларації або отримання дозволу залежно від виду будівництва та класу наслідків об`єкта.
Наявність або відсутність документів, які дають право на виконання будівельних робіт, безумовно має значення для оцінки законності будівництва. Водночас сама по собі відсутність таких документів у Реєстрі будівельної діяльності ще не означає автоматичного виникнення у будь-якого органу обов`язку негайно звернутися до суду з позовом про знесення об`єкта. Для цього закон встановлює окрему процедуру.
Стаття 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» регулює питання знесення самочинно збудованих об`єктів. Відповідно до цієї норми, у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проєкту або усунення порушень прав інших осіб чи істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила або здійснює таке будівництво, припис про усунення порушень із визначенням строку для добровільного виконання.
У разі якщо особа у встановлений строк добровільно не виконала вимоги, визначені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.
Таким чином, стаття 38 Закону передбачає послідовний алгоритм дій: спочатку компетентний орган має виявити факт самочинного будівництва, далі оцінити характер порушень, видати припис про їх усунення, надати строк для добровільного виконання припису, встановити факт невиконання припису, і лише після цього виникає підстава для звернення до суду з позовом про знесення.
Отже, звернення органу державного архітектурно-будівельного контролю до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта є не первинним способом реагування на звернення особи, а завершальним етапом спеціальної процедури державного архітектурно-будівельного контролю.
Закон України «Про архітектурну діяльність» визначає правові та організаційні засади здійснення архітектурної діяльності, розроблення проєктної документації, здійснення авторського і технічного нагляду, а також відповідальність учасників будівництва за дотримання вимог законодавства, державних будівельних норм, стандартів і правил.
Зміст цього Закону свідчить про те, що будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт чи інше втручання в об`єкт будівництва повинні здійснюватися з дотриманням затвердженої проєктної документації, вимог безпеки, міцності, надійності та експлуатаційної придатності об`єкта. Водночас контроль за дотриманням таких вимог здійснюється спеціально уповноваженими органами у порядку, визначеному законом.
Закон України «Про охорону культурної спадщини» визначає правові, організаційні, соціальні та економічні засади охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті та захисту традиційного характеру середовища.
Відповідно до цього Закону пам`яткою культурної спадщини є об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт, взятий на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення або невключення його до Реєстру.
Щойно виявлений об`єкт культурної спадщини — це об`єкт культурної спадщини, який занесено до відповідного Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини до вирішення питання про його включення або невключення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Отже, законодавство у сфері охорони культурної спадщини розрізняє статус пам`ятки культурної спадщини та статус щойно виявленого об`єкта культурної спадщини. Такі об`єкти охороняються законом, проте їх правовий статус не є повністю тотожним. Відтак посилання на те, що будинок є щойно виявленим об`єктом культурної спадщини, саме по собі не доводить, що він є пам`яткою культурної спадщини у значенні Закону та не доводить автоматично належності такого об`єкта до класу наслідків СС3.
Закон України «Про місцеві державні адміністрації» визначає організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій. Місцеві державні адміністрації у межах своїх повноважень забезпечують виконання Конституції та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, реалізацію державної політики на відповідній території, а також здійснення інших повноважень, визначених законом.
Разом з тим, загальні управлінські та координаційні повноваження місцевої державної адміністрації або її посадових осіб не є тотожними спеціальним повноваженням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Якщо законом передбачено спеціальний орган, уповноважений проводити перевірки, видавати приписи та застосовувати заходи реагування у сфері містобудівної діяльності, такі повноваження не можуть автоматично покладатися на інших посадових осіб лише з огляду на їх загальний адміністративний статус.
Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України №1340, визначає ДІАМ як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
Основними завданнями ДІАМ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, а також виконання інших повноважень, визначених законом.
Разом з тим, із системного аналізу положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положення про ДІАМ випливає, що ДІАМ не є універсальним органом, який у всіх випадках замінює місцеві органи державного архітектурно-будівельного контролю. Її повноваження мають здійснюватися у межах компетенції, визначеної законом, з урахуванням класу наслідків об`єкта та наявності або відсутності переданих повноважень відповідному місцевому органу.
Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №553, визначає механізм здійснення державного архітектурно-будівельного контролю. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється шляхом проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.
Порядок №553 передбачає, що позапланова перевірка проводиться за наявності визначених підстав. Однією з таких підстав є звернення фізичної чи юридичної особи про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності. Проте таке звернення не є безумовною підставою для негайної перевірки без дотримання встановленої процедури.
Пункт 7-1 Порядку №553 передбачає спеціальний механізм розгляду звернень фізичних та юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності. Для розгляду таких звернень утворюється комісія щодо розгляду звернень у сфері містобудівної діяльності.
Засідання комісії проводяться з дотриманням визначеної процедури. Заявник повідомляється про дату, час і місце розгляду звернення. У разі неявки заявника розгляд звернення переноситься на іншу дату. У разі повторної неявки заявника звернення залишається без розгляду.
Зазначена процедура має значення для цієї справи, оскільки позивач оскаржує поведінку Департаменту, який посилається саме на застосування пункту 7-1 Порядку №553. Тому оцінка правомірності дій або бездіяльності Департаменту повинна здійснюватися з урахуванням того, чи було дотримано порядок повідомлення заявника, чи відбулася повторна неявка, та чи відповідає залишення звернення без розгляду приписам Порядку №553.
Постанова Кабінету Міністрів України №303 від 13.03.2022 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» встановила особливий режим здійснення заходів державного нагляду та контролю на період воєнного стану.
Зміст цієї постанови свідчить про те, що в умовах воєнного стану проведення заходів державного нагляду та контролю було обмежено, а можливість проведення окремих позапланових заходів пов`язувалася з наявністю визначених підстав, зокрема загрози, що має негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави.
Отже, у період дії воєнного стану орган державного архітектурно-будівельного контролю не був повністю позбавлений можливості реагувати на порушення, однак така можливість мала реалізовуватися з дотриманням спеціального порядку та за наявності визначених законодавством підстав.
В контексті цієї справи це означає, що сам факт наявності звернення позивача або громадської організації не звільняв орган контролю від обов`язку діяти відповідно до встановленої процедури. Водночас наявність воєнного стану не створює для позивача автоматичного права вимагати від суду зобов`язання органу контролю негайно звернутися до суду з позовом про знесення без проходження передбачених законом етапів.
Згідно усталеної практики Верховного Суду, суд не може підміняти собою орган державної влади у здійсненні дискреційних або процедурних повноважень, якщо законом передбачено певний порядок прийняття рішення. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії лише тоді, коли такі дії прямо передбачені законом, усі умови для їх вчинення настали, а у суб`єкта владних повноважень не залишилося іншого правомірного варіанту поведінки.
Застосовуючи зазначені норми до спірних правовідносин, суд повинен перевірити не лише те, чи дійсно у позивача існують сумніви щодо законності будівельних робіт, а насамперед те, чи доведено наявність у кожного відповідача прямого обов`язку вчинити саме ті дії, яких вимагає позивач; чи настав момент для виконання такого обов`язку; чи був відповідач компетентним органом; чи було дотримано передбачену законом процедуру; чи доведено порушення особистого права або охоронюваного законом інтересу позивача.
Оцінюючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що предметом розгляду у цій справі є не вирішення питання про законність будівельних робіт як таких та не безпосереднє вирішення питання про знесення надбудови за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, а перевірка того, чи допустили відповідачі протиправну бездіяльність у межах тих повноважень, які прямо покладені на них законом.
Позивач фактично просить суд встановити, що відповідачі були зобов`язані вжити заходів державного архітектурно-будівельного контролю та звернутися до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта. 
Суд зазначає, що сам факт існування спору щодо будівельних робіт, наявність звернень громадян або громадської організації, а також відсутність у Реєстрі будівельної діяльності певних документів не є автоматичною та достатньою підставою для висновку про протиправну бездіяльність усіх відповідачів. Такі обставини можуть бути підставою для ініціювання відповідної процедури контролю, однак не замінюють собою встановленого законом порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю.
Щодо доводів позивача про те, що за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, здійснюється самочинна реконструкція будинку з надбудовою шостого поверху, суд зазначає таке. 
Ці доводи є основою всієї позиції позивача, однак у межах цього спору вони не можуть бути оцінені ізольовано від процедури, встановленої статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Самочинність будівництва як юридичний факт для цілей звернення органу державного архітектурно-будівельного контролю до суду про знесення повинна бути встановлена компетентним органом у визначеному законом порядку, а не лише шляхом посилання позивача на фотоматеріали, листування, припущення або відповіді органів про відсутність відомостей у Реєстрі.
Суд надає оцінку наведеним позивачем обставин щодо можливого виконання будівельних робіт без належних документів. Однак для виникнення обов`язку звернутися до суду з позовом про знесення недостатньо лише твердження про самочинне будівництво. Необхідно, щоб компетентний орган провів відповідні контрольні дії, встановив характер порушень, визначив неможливість перебудови або усунення порушень іншим шляхом, видав припис, встановив строк для його добровільного виконання та зафіксував невиконання такого припису.
Матеріали справи не містять доказів того, що щодо спірного об`єкта компетентним органом було складено акт перевірки, яким встановлено факт самочинного будівництва саме у значенні статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Також відсутні докази видачі припису особі, яка здійснила або здійснює будівництво, докази спливу строку для добровільного виконання такого припису та докази невиконання припису. За таких умов вимога про зобов`язання відповідачів подати позов про знесення є передчасною та такою, не підтверджена матеріалами справи.
Суд відхиляє довід позивача про те, що відсутність у Реєстрі будівельної діяльності документів, які дають право на виконання будівельних робіт, автоматично зобов`язувала відповідачів звернутися до суду з позовом про знесення. Відсутність відповідних документів може свідчити про наявність підстав для перевірки або іншого реагування в межах компетенції, однак не є тотожною встановленню всіх передумов, необхідних для звернення до суду з позовом про знесення.
Щодо доводів позивача про статус будинку як щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, суд зазначає, що такий статус дійсно має юридичне значення та зумовлює необхідність дотримання спеціальних вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини. Однак у цій справі сам факт внесення будинку до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини не доводить автоматично, що об`єкт належить до класу наслідків СС3, а також не доводить наявності у ДІАМ обов`язку здійснювати заходи контролю щодо нього.
Суд погоджується з доводом ДІАМ про те, що законодавство розрізняє правовий статус пам`ятки культурної спадщини та щойно виявленого об`єкта культурної спадщини. Позивач не надала доказів внесення будинку за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16, до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Також позивач не довела, що сам по собі статус щойно виявленого об`єкта культурної спадщини є достатньою підставою для віднесення об`єкта до класу наслідків СС3.
Щодо доводів позивача про належність спірного об`єкта до класу наслідків СС3, суд зазначає, що такі залишилися недоведеними. Позивач не надала належного технічного або проєктного документа, висновку експерта, розрахунку класу наслідків чи іншого допустимого доказу, який би підтверджував належність спірного об`єкта саме до класу СС3. Відтак твердження про компетенцію ДІАМ щодо цього об`єкта ґрунтується на припущеннях.
Суд приймає доводи ДІАМ про розмежування повноважень між ДІАМ та Департаментом ДАБК міста Києва. З матеріалів справи вбачається, що ДІАМ не залишила звернення без будь-якого реагування, а перевірила відомості Реєстру будівельної діяльності та скерувала звернення до Департаменту як органу, який здійснює відповідні повноваження на території міста Києва щодо об`єктів, що не належать до компетенції ДІАМ.
За таких обставин суд доходить висновку, що поведінка ДІАМ не може бути кваліфікована як протиправна бездіяльність. Бездіяльність передбачає невчинення суб`єктом владних повноважень дії, яку він повинен був і міг вчинити. У цьому випадку позивач не довела, що ДІАМ була зобов`язана здійснити саме ті контрольні заходи, яких вимагає позивач, та саме ДІАМ була зобов`язана подати позов про знесення.
Щодо доводів позивача про те, що ДІАМ, встановивши відсутність документів у Реєстрі, повинна була сама ініціювати подальші заходи реагування, суд зазначає, що орган державної влади діє в межах компетенції. Якщо ДІАМ дійшла висновку, що розгляд питання належить до компетенції іншого органу, скерування звернення за належністю не може розцінюватися як бездіяльність. Навпаки, така дія свідчить про реагування на звернення у межах компетенції ДІАМ.
Щодо доводів Департаменту ДАБК міста Києва, суд зазначає, що матеріали справи підтверджують ініціювання ним процедури розгляду звернення комісією. Департамент повідомив заявника про дату, час і місце засідання, у зв`язку з неявкою заявника переніс розгляд звернення, а після повторної неявки залишив звернення без розгляду. Ці обставини позивач належними доказами не спростувала.
Суд оцінює довід позивача про те, що орган контролю повинен був діяти незалежно від явки заявника як такий, що не може бути прийнятий як підстава для задоволення позову, оскільки Порядок №553 прямо передбачає процедуру розгляду звернень фізичних та юридичних осіб комісією та визначає правові наслідки повторної неявки заявника. Якщо заявник двічі не з`явився на засідання комісії, залишення звернення без розгляду відповідає передбаченій процедурі.
Разом з тим суд зазначає, що залишення звернення без розгляду не означає, що орган державного архітектурно-будівельного контролю встановив відсутність порушень або підтвердив законність будівельних робіт. Це означає лише те, що конкретне звернення не було розглянуте по суті через повторну неявку заявника у процедурі, визначеній Порядком №553.
Однак саме ця обставина не свідчить про протиправність поведінки Департаменту. Позивач або заявник не були позбавлені можливості повторно звернутися до Департаменту з відповідним зверненням, надати докази, забезпечити участь у засіданні комісії та ініціювати питання проведення позапланової перевірки у передбаченому порядку.
Суд також враховує доводи відповідачів про особливості здійснення заходів державного нагляду та контролю в умовах воєнного стану. Зміст постанови Кабінету Міністрів України №303 свідчить, що у період воєнного стану проведення заходів державного нагляду та контролю було обмежене та могло здійснюватися за наявності визначених підстав. Тому твердження позивача про обов`язок органу контролю негайно провести перевірку без дотримання спеціальної процедури не узгоджується з правовим режимом, який діяв у спірний період.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що Департамент фактично ухилився від виконання своїх повноважень. Наведені в матеріалах справи дані свідчать, що Департамент не проігнорував звернення, а застосував процедуру, передбачену Порядком №553. Позивач не довела, що повідомлення про засідання комісії не надсилалися, що вона або заявник були позбавлені можливості взяти участь у засіданні, або що залишення звернення без розгляду відбулося всупереч вимогам Порядку.
Щодо доводів позивача про те, що питання стосувалося безпеки людей та охорони культурної спадщини, суд зазначає, що ці обставини безумовно є суспільно значущими. Проте навіть суспільна значущість питання не звільняє органи влади від обов`язку діяти лише у спосіб, визначений законом, і не надає суду повноважень підміняти процедуру державного архітектурно-будівельного контролю власним рішенням про необхідність звернення до суду з позовом про знесення.
Щодо доводів КМДА та посадових осіб, суд зазначає, що позивач заявила вимоги не лише до органів, які потенційно можуть здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль, а й до посадових осіб Київської міської державної адміністрації. Водночас позивач не довела, що такі посадові особи особисто є органами державного архітектурно-будівельного контролю або мають повноваження самостійно проводити перевірки, видавати приписи та подавати позови про знесення.
Організаційні або координаційні функції посадових осіб КМДА не є тотожними спеціальним контрольним повноваженням Департаменту. Саме Департамент, а не окремі заступники голови КМДА, є спеціально уповноваженим органом у сфері державного архітектурно-будівельного контролю в межах відповідної компетенції.
Тому суд погоджується з доводами КМДА та посадових осіб про те, що позовні вимоги до них є необґрунтованими. Позивач не визначила конкретного юридичного обов`язку кожної посадової особи, не довела, що такий обов`язок настав, і не довела, що саме невиконання цього обов`язку порушило її права.
Щодо доводів позивача про тривале листування та численні звернення до органів влади, суд зазначає, що сама кількість звернень не доводить протиправної бездіяльності. Для встановлення бездіяльності необхідно оцінювати не загальне враження від тривалості ситуації, а поведінку кожного відповідача у межах його компетенції та конкретних процедурних обов`язків.
Суд бере до уваги, що позивач неодноразово звертала увагу органів влади на можливі порушення у сфері містобудування. Однак матеріали справи свідчать, що відповідачі на звернення реагували: ДІАМ перевірила Реєстр та скерувала звернення за належністю; Департамент ініціював розгляд звернення комісією; КМДА та посадові особи надавали відповіді в межах своєї компетенції. 
Незгода позивача зі змістом або результатом такого реагування не є тотожною протиправній бездіяльності.
Суд також оцінює довід позивача про те, що відповідачі повинні були самостійно забезпечити знесення надбудови або подати відповідний позов як помилковий, оскільки знесення самочинно збудованого об`єкта є виключним заходом реагування, який застосовується лише після проходження передбаченої законом процедури. Орган державного архітектурно-будівельного контролю не може звернутися до суду з позовом про знесення лише на підставі загальних скарг або припущень без належного встановлення юридичних фактів, визначених статтею 38 Закону.
Суд також враховує, що у справі відсутні докази того, що особа, яка здійснила або здійснює будівництво, отримувала припис про усунення порушень і не виконала його. Без цієї обставини позов про знесення, який позивач вимагає подати від відповідачів, не мав би належних передумов.
За таких умов суд не може зобов`язати орган влади подати позов, для подання якого не встановлено всіх необхідних законом умов. Судове рішення не може створювати для суб`єкта владних повноважень обов`язок вчинити дію поза процедурою або до настання передбачених законом передумов.
Щодо доводів позивача про порушення її прав як управителя цілісного майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 18-Б, суд зазначає, що позивач має право звертатися за захистом своїх прав та інтересів, якщо вважає, що будівельні роботи на суміжному об`єкті створюють для неї небезпеку або інші негативні наслідки. Водночас у цьому спорі позивач повинна була довести не лише загальну стурбованість станом будівництва, а саме порушення її конкретного права внаслідок бездіяльності кожного відповідача.
Матеріали справи не містять достатніх доказів того, що саме невчинення ДІАМ, Департаментом, КМДА або її посадовими особами конкретної дії, яку вони були безумовно зобов`язані вчинити, безпосередньо порушило права позивача. Наведені позивачем обставини свідчать про наявність конфліктної ситуації щодо будівельних робіт, однак не доводять протиправності поведінки кожного з відповідачів.
Доводи позивача про корупційну складову, формальність відповідей органів та небажання посадових осіб вирішити питання по суті не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позову, оскільки вони не підтверджені належними доказами у межах цього адміністративного спору та мають оціночний характер.
Суд наголошує, що адміністративний суд не вирішує питання політичної, моральної або управлінської доцільності поведінки органів влади. Суд перевіряє лише правомірність їх поведінки з погляду наявності повноважень, обов`язків, процедури та порушення прав позивача. У цій справі позивач не довела, що відповідачі діяли поза межами закону або не вчинили дії, які були зобов`язані вчинити безальтернативно.
Резюмуючи викладене, з урахуванням встановлених обставин справи, змісту заявлених позовних вимог, доводів сторін, наданих доказів та релевантного нормативного регулювання, суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності правових підстав для задоволення адміністративного позову, а судом таких не встановлено, відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. 
Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до вимог статті 139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного ОСОБА_1 з позовом до Державної інспекції архітектури та містобудування України, першого заступника Київської міської державної адміністрації Поворозника Миколи Юрійовича, заступника голови Київської міської державної адміністрації Непоп Вячеслава Івановича, заступника голови Київської міської державної адміністрації Пантелеєва Петра Олександровича, Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в особі директора Попович Оксани Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Директор Громадської організації "Міжнародне антикорупційне бюро" Папач Петро Павлович про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, – відмовити.
Питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.